Тед Чанг
Историята на твоя живот

Превод от английски: З. Петков, 2017

chitanka.info

Баща ти възнамерява да ми зададе въпрос. Това е най-важният момент в живота ни и аз искам да запомня всичко, до най-малкия детайл. Вече минава полунощ, но ние току-що сме се върнали вкъщи след вечеря в ресторант и посещение на весело шоу и веднага излизаме в задния двор, за да се полюбуваме на пълната луна. „Искам да танцувам“ — обявявам аз и баща ти се шегува с мен, но започваме да се плъзгаме в бавен танц; и двамата сме на по трийсет години, но се въртим романтично под лунната светлина като някоя млада двойка. Изобщо не усещам нощната прохлада. И тогава твоят баща ми задава въпроса:

— Искаш ли дете?

По онова време сме женени вече почти две години и живеем на Елис-авеню; когато се преместим оттам, ти ще бъдеш още твърде малка, за да запомниш къщата, но двамата с баща ти ще ти разказваме разни истории за нея и ще ти показваме снимки. Много ще ми се иска да ти разкажа за нощта, в която беше зачената, но най-подходящият повод за такъв разказ възниква, когато момичето вече се замисля за собствени деца, а ние с теб нямаме никакви шансове за това, абсолютно никакви.

Ако се опитам да ти разкажа за онази нощ по-рано, всичко би пропаднало: ти няма дори да благоволиш да постоиш спокойно, за да изслушаш толкова романтична (лигава, както би се изразила) случка. Помня хипотезата за твоя произход, която ще изкажеш, когато си на дванайсет.

— Вие сте ме родили само за да имате безплатна прислужница! — горчиво ще заявиш ти, вадейки прахосмукачката от килера.

— Права си — ще се съглася аз. — Още преди тринайсет години знаех, че днес трябва да почистим килимите. И реших, че най-лесния и евтин начин да изпълня тази задача е да родя дете. Така че се хващай на работа и не се бави.

— Жалко, че си ми майка, иначе щяха да те затворят за експлоатация на детски труд — сърдито ще измърмориш ти, докато размотаваш шнура и включваш щепсела в контакта.

Това ще се случи в нашата къща на Белмон-стрийт. Аз ще видя как и в двете къщи се заселват чужди хора — и в онази, където беше зачената, и в онази, където израсна. Двамата с баща ти ще продадем първата след две години, а втората ще продам сама доста по-късно. По онова време ние с Нелсън ще се преместим в извънградската ни ферма, а баща ти ще живее с онази… как й беше името…

Аз знам как ще завърши историята ми; много мисля за това. Също така много мисля за това, как започна тя, преди толкова години, когато в орбита се появиха странни кораби, а на земните поляни — извънземни артефакти. Държавният ни департамент не даваше почти никаква информация на хората, но затова пък жълтата преса съобщаваше за всичко, което можеше да измисли.

И точно тогава се разнесе телефонен звън и ме помолиха за среща.

Те ме чакаха в коридора, пред вратата на кабинета ми. Доста странна двойка. Единият — късо подстриган и във военна униформа — носеше алуминиево куфарче и, както ми се стори, гледаше на света с критичен поглед. Втория не бих могла да сбъркам — типичен учен с пищна брада и мустаци, в кадифено сако; той се забавляваше, четейки гъсто налепените листчета върху дъската за обяви.

— Полковник Уебър? — Ръкувах се с военния. — Луиза Банкс.

— Доктор Банкс! Благодаря ви, че се съгласихте да ни отделите малко време.

— Не си струва да благодарите. Добър повод, за да пропусна събранието на факултета.

Полковник Уебър посочи към спътника си.

— Това е доктор Гари Донъли, същият физик, за който ви казах по телефона.

— Просто Гари — откликна той и ние се ръкувахме. — С нетърпение чакам какво ще кажете; вашето мнение е много ценно за нас.

Влязохме в кабинета, аз припряно свалих купчините книги от столовете и предложих на гостите да седнат.

— Доколкото разбрах, полковник, трябва да изслушам някакъв запис. Предполагам, че има връзка с пришълците?

— Мога само да кажа, че записът е у мен.

— Какво пък, нека послушаме.

Полковник Уебър извади от куфарчето си портативен магнетофон и натисна бутона. Възпроизведените звуци навеждаха на мисълта за мокро куче, което енергично си изтръсква козината.

— Какво мислите за това? — попита той.

Не му споделих мислите си за мокрото куче.

— Какъв е контекстът на записаното изказване?

— Не мога да ви кажа.

— Познаването на контекста може да ми помогне в разбирането на тези звуци. Видяхте ли извънземния, когато сте записвали говора му? Какво правеше по това време?

— Упълномощен съм само да ви пусна записа.

— Няма да разкриете никаква тайна, полковник, ако признаете, че сте виждали извънземен. И без това цялата общественост е напълно сигурна в това.

Но полковник Уебър беше непробиваем като скала.

— Какво можете да кажете за лингвистичните свойства на този… хм… образец на речта? — попита той.

— Е, какво пък. Напълно ясно е, че гласовите им органи значително се различават от човешките. Сигурно не са хуманоиди, нали?

Полковникът премълча, но Гари Донъли попита с очевиден интерес:

— А вие способна ли сте да предложите някаква хипотеза на основата на този запис?

— Едва ли. Съдейки по звука, мога с достатъчна увереност да твърдя, че звуците не се възпроизвеждат от гласни струни, но това нищо не ми говори за външния вид на пришълците.

— Ясно. Какво още? Хм… Не можете ли да ни кажете още нещо, доктор Банкс? — Доколкото забелязах, полковник Уебър явно не беше свикнал да се консултира с цивилни лица.

— Само едно. Постигането на взаимно разбиране с тези същества ще е извънредно трудно заради значителните анатомични разлики. Те със сигурност използват звуци, които нашият гласов апарат не е способен да възпроизведе. И е напълно вероятно, че имат такива звуци, които не могат да се възприемат от човешкото ухо.

— Инфразвук и ултразвук? — попита Гари Донъли.

— Не е задължително. Все пак нашият слухов апарат не е идеалният акустичен инструмент, той е „създаден“ да различава именно онези звуци, които може да издаде човешкото гърло. Ако на човешкото ухо се наложи да работи с нечовешка гласова система, не можем да сме сигурни в нищо. — Аз свих рамене. — Може би с времето, при голяма практика, ще се научим да улавяме различията между чуждите фонеми… Но най-вероятно нашите уши просто няма да могат да опознаят онези същностни признаци, които са значими за техния език. В такава ситуация ще ни е нужен сонограф[1], за да разберем чуждата реч.

— Да предположим, че ви дам едночасов запис — каза полковник Уебър. — Колко време ще ви е нужно, за да определите дали ни трябва този ваш сонограф, или не?

— Не мога да кажа нищо само по запис. Колкото и да е дълъг. Тук е нужно непосредствено общуване с извънземните.

Полковникът поклати глава.

— Изключено.

Опитах се да го вразумя.

— Вие си знаете, разбира се. Само че единственият начин да изучиш неизвестен език е да общуваш с носителите му. Тоест, ти задаваш въпроси, анализираш отговорите, опитваш се да поддържаш беседата и така нататък. Без подобна процедура задачата просто е нерешима. И ако вие наистина искате да изучите езика на извънземните, на специалиста по полева лингвистика[2] — аз или някой друг — ще му се наложи да общува с тях. Само по записи не може да се направи нищо.

Полковник Уебър се намръщи.

— Това означава ли, че нито един извънземен не може да научи някой от нашите езици, записвайки земните радиопредавания?

— Нека кажем така: силно се съмнявам, че е възможно. По принцип е нужна специално разработена за конкретната нечовешка раса методика за обучение на човешки език. Или, както вече казах, интерактивно общуване с хора. Ако чужденците имат някоя от тези възможности, те биха могли да получат много информация от нашите телепредавания. В противен случай няма на какво да се опрат.

Полковникът явно се заинтересува; неговата жизнена философия очевидно се базираше на постулата „Колкото по-малко знаят за нас, толкова по-добре“. Гари Донъли разчете изражението на лицето му и демонстративно завъртя очи. Потиснах прихването си.

След като поразмисли малко, полковник Уебър попита:

— Да предположим, че се занимавате с изучаване на чужд език, беседвайки с носителите му. Може ли да постигнете успех, без да ги обучавате на английски?

— Зависи от това, доколко ще са склонни към сътрудничество. Ако искам да науча техния език и те са готови да ме обучават, то всичко ще мине нормално. Естествено, те ще усвоят нещо от английския, малко тук, малко там, но съвсем малко. Ако извънземните предпочитат да учат нашия език, вместо да ни преподават собственият си… задачата силно ще се усложни.

Полковникът кимна.

— Благодаря ви, доктор Банкс. Смятам, че с вас пак ще си говорим на тази тема.

Обаждането на полковник Уебър с молба за лингвистична консултация беше сигурно второто най-значимо телефонно обаждане в живота ми. Първо, разбира се, ще стане обаждането от планинско-спасителната служба. По онова време двамата с баща ти ще разговаряме най-много веднъж годишно, по задължение, но след това паметно обаждане веднага ще се свържа с него.

Двамата ще пристигнем на опознаването и това ще бъде много дълго и много мълчаливо автомобилно пътешествие. Помня моргата, цялата във фаянс и неръждаема стомана, бръмченето на хладилниците и резкият мирис на антисептик. Санитарят внимателно ще отгърне чаршафа и ще разкрие лицето ти. То ще изглежда някак неправилно, но аз винаги ще те позная.

— Да, това е тя — ще кажа аз. — Това е моята дъщеря.

Тогава ти ще си на двайсет и пет години.

Дежурният от военната полиция провери пропуска ми, отбеляза си нещо в планшета, отвори вратата и аз влязох с джипа във временния лагер: купища палатки, забучени от военните върху изгоряло от слънцето фермерско пасище. В центъра на лагера се намираше едно от извънземните устройства, наричани накратко Огледала.

Според данните, получени на предварителния инструктаж, на територията на САЩ имаше девет такива устройства, а по цялата планета те наброяваха сто и дванайсет. Огледалата работеха като двупосочни средства за връзка — вероятно с корабите, висящи на геостационарна орбита. Никой не знаеше защо пришълците не пожелаха да встъпят в непосредствен контакт с човечеството, може би от страх да не се заразят с чужди микроорганизми. По цялата Земя към всеки от извънземните комуникатори беше зачислена група учени, задължително включващи физик и лингвист. В нашата група такива бяхме Гари Донъли и аз.

Гари вече ме чакаше на паркинга. Наложи се да преодоляваме кръгов лабиринт от бетонни барикади, преди да се приближим до голяма платнена шатра, скриваща Огледалото. Пред шатрата стоеше количка с апаратура, заета от фонологичната лаборатория: изпратих оборудването предварително, за да могат военните да я проучат.

Извън шатрата имаше инсталирани и три видеокамери на триножници: обективите им гледаха вътре през специално изрязани прозорчета. Безброй очи, включително всевиждащото око на военното разузнаване, щяха да проследяват всичко, което ние с Гари ще правим пред Огледалото. Освен това, и на двама ни вмениха задължение да пишем ежедневни рапорти; моите непременно трябваше да включват оценка на степента на разбиране на английски, демонстрирана от извънземните.

Гари отгърна завесата, прикриваща входа и с любезен жест ме покани да вляза.

— Влизайте, не се стеснявайте! — провъзгласи той с тон на цирков глашатай. — Не пропускайте щастливия случай да лицезрете чудодейни твари, каквито още не е раждала зелената майка-Земя!

— И всичко това — само срещу някакъв си жалък петак — измърморих аз, пристъпвайки през прага.

Комуникаторът, доколкото разбрах, не беше активиран и наистина приличаше на полукръгло огледало с височина десет и ширина двайсет фута[3]. Пред него, върху изсъхналата вече трева, с обикновен спрей беше нарисувана бяла дъга, маркираща зоната на активацията. В момента в тази зона имаше само маса, два сгъваеми стола и разклонител, чийто шнур отиваше към външния генератор. Деловитото бръмчене на луминесцентните лампи, окачени на прътове до стените на помещението, се сливаше с бръмченето на побъркалите се от жегата мухи.

Ние с Гари се спогледахме и забутахме количката си към масата. Веднага щом пресякохме бялата линия, Огледалото започна да придобива прозрачност, сякаш някой бавно увеличаваше светлината зад тънко, леко тонирано стъкло. Илюзията за обем беше свръхестествена; струваше ми се, че мога просто да прекрача в тази невероятна дълбина. Когато осветеността на Огледалото достигна максимума, пред нас възникна диорама на полукръгла стая в естествен размер. В стаята имаше няколко големи обекта, които можеха да минат за мебели, но живи същества нямаше. На далечната обла стена се виждаше обикновена врата.

Започнахме да включваме донесеното оборудване — микрофон, сонограф, портативен компютър и тонколони. Докато се занимавахме с това, периодично поглеждах към Огледалото, готвейки се да видя извънземните, и въпреки това буквално подскочих, когато първият се появи.

Той изглеждаше като бъчва, окачена на седем дълги крайника. Съществото притежаваше радиална симетрия и всеки от крайниците му можеше да служи и като крак, и като ръка. Извънземният, когото видях първи, се разхождаше из стаята на четири крайника, а останалите три бяха свити към тялото. Гари ми каза, че е кръстил извънземните „хептаподи“.

Разбира се, на мен вече ми бяха показвали видеозаписи, и все пак се вкамених с отворена уста. Крайниците на хептаподите нямаха външно различими стави; анатомите предположиха, че се поддържат от някакъв аналог на нашия гръбначен стълб. Каквито и да бяха вътрешностите им, те се придвижваха в дразнещо плавен маниер, при това — в пълна хармония един с друг: торсът на извънземния плуваше към мен на струящи, извиващи се крака толкова равномерно, както автомобил на въздушна възглавница плува над земята.

Седем лишени от клепачи очи обкръжаваха горната част на телесната бъчва. Извънземният се върна назад към вратата, от която се появи, издаде кратък неразбираем звук и се върна в центъра на стаята, съпроводен от друг хептапод — и всичко това без ни най-малко завъртане на тялото около оста му. Потискащо, но напълно логично: ако очите ти гледат във всички страни, всяка посока може да бъде обозначена като „напред“.

Гари мълчаливо наблюдаваше реакцията ми.

— Готова ли си? — попита ме той най-накрая.

Поех дълбоко въздух и бавно въздъхнах.

— Напълно.

Имах солиден опит с полевата работа в Амазонка, но там винаги извършвах двуезична процедура: или моите информанти знаеха малко португалски, който можех да използвам, или имах някакви предварителни сведения за езика, получени от местни мисионери. Сега ми предстоеше първия опит в живота ми да извърша чисто монолингвистична[4] процедура по дешифровка на неизвестен език; впрочем, на теория тя е разработена достатъчно подробно.

Приближих се до Огледалото и хептаподът от другата страна направи същото. Изображението беше толкова реалистично, че ме побиха тръпки. Можех подробно да разгледам дори текстурата на сивата кожа на извънземните, напомняща кадифени мъхчета. Откъм Огледалото не миришеше абсолютно на нищо. Не знам защо, но този факт правеше ситуацията още по-невероятна.

Посочих към себе си и бавно произнесох: „Човек“. После посочих Гари и повторих: „Човек“. После подред посочих и двамата хептаподи и попитах „Кои сте вие?“.

Никаква реакция.

Опитах още веднъж. И още веднъж.

Един от хептаподите посочи себе си с ръка с четирите израстъка, свити заедно. Това беше голям късмет. В някои култури хората сочат себе си с брадичка и ако извънземният не беше използвал един от крайниците си, щях да се губя в догадки за аналогичен жест. Раздаде се кратък, преливащ се звук и аз видях на върха на тялото му вибриращ отвор: хептаподът заговори. Посочвайки придружителя си, той повтори звука.

Хвърлих се към компютъра: на монитора се появиха две на практика идентични сонограми — визуално представяне на произнесените звуци. Аз отбелязах образеца за възпроизвеждане и отново посочих себе си и Гари, повтаряйки: „Човек“. После посочих хептапода и просвирих записания звук.

Хептаподът каза още нещо. Заключителната част на новата сонограма изглежда беше повторение на първата: обозначавайки първото изказване като [трели!], аз получих последователността [трели2 трели!].

— Какво е това? — отново попитах аз, сочейки предмет в стаята им, който можеше да бъде, например, аналог на стол.

След кратка пауза извънземният посочи „стола“ и произведе поредния звук. Сонограмата му значително се различаваше от предишните: [трели3]. Тогава просвирих [трели3], сочейки същия предмет.

Извънземният отговори; съдейки по сонограмата, изказването му представляваше последователността [трели3 трели2]. Оптимистична интерпретация: информантът потвърждава правилността на моите изказвания, откъдето мога да предположа, че дискурсивните модели[5] в нашите езици са най-малкото сравними. Песимистична интерпретация: извънземният страда от досадна кашлица…

Върнах се при компютъра, разграничих получените сонограми на сегменти и напечатах под тях вероятно тълкуване: „хептапод“ — за [трели!], „да“ — за [трели2], „стол“ — за [трели3]. Отгоре въведох заглавие: „Език на хептаподите (А)“.

Гари стоеше зад гърба ми и гледаше как пиша.

— Какво означава „език А“? — попита той.

— Нищо особено. Просто за да отлича този език от другите, които могат да използват хептаподите — обясних аз и Гари кимна.

— Е, сега да се опитаме да поговорим. Просто за майтап!

Посочих извънземните и, доколкото можах, се постарах да възпроизведа [трели!]. След дълга пауза първият хептапод каза нещо, после вторият каза още нещо, и нито една от тези нови сонограми по нищо не напомняше на предишните. Дори не знаех (поради пълното отсъствие на лице) дали говорят с мен или един с друг. Опитах се още веднъж да произнеса [трели!], но не последва никаква реакция.

— Изобщо не приличаше — изръмжах аз.

— Натъжен съм — каза Гари. — Не можех и да си представя, че можеш да произнасяш такива звуци.

— Тогава трябва да чуеш моя миши зов. Обръща цялата популация в паническо бягство.

След няколко опита се предадох, защото в отговор не чух нищо, което бих могла да разпозная. И щом отново проиграх записа на [трели!], получих от хептапода потвърждение „да“: [трели2].

— Значи ще ни се наложи да използваме записи? — попита Гари, наблюдавайки внимателно процедурата. Кимнах.

— Или поне в началото.

— И сега какво?

— Сега трябва да се убедим, че хептаподът е казал именно това, което сме разбрали, а не „ох, какви са милички“ или „виж само какви ги вършат!“ или нещо от този род. После ще видим дали ще успеем да разпознаем тези думи, ако са произнесени от другия хептапод… По-добре седни, Гари — отбелязах аз, сочейки към стола. — Тези неща не стават бързо.

През 1770 година корабът на капитан Кук „Индевър“ акостирал на брега на Куинсленд, Австралия. Докато част от екипажа поправял кораба, Кук и приятелите му се отправили да изследват местността и се натъкнали на аборигени. Един от матросите посочил животните, които бодро скачали наоколо с бебета, надничащи от корема им, и попитал аборигените как се наричат тези животни. „Кенгуру“ — отговорил запитания, и оттогава Кук и екипажът му ги наричали именно така. И едва по-късно узнали — най-накрая! — че това означава „Не те разбирам“.

Разказвам за Кук и кенгуруто всяка година на първата си лекция. Почти сигурно е, че този исторически факт е пълна измислица, което пояснявам по-късно, но това е класически виц. Разбира се, моите ученици всъщност мечтаят да чуят вицове за хептаподите, и аз съм обречена да отговарям на въпроси за тях до края на преподавателската си кариера. Студентите ще се записват в моя курс именно затова. И аз ще им показвам стари записи на моите мъки пред Огледалото, а освен тях и записи от работата на другите лингвисти; всичко това ще бъде изумително полезно, ако някога благоволят да ни посетят други извънземни, но от тези записи не можеш да извлечеш само забавни истории.

Ако говорим за вицове, свързани с изучаването на езици, за мен любим източник на подобни истории са, разбира се, децата, усвояващи родната реч. Помня този ден. Ти си на пет години и си се върнала от детска градина. Ти ще оцветяваш картинки с цветни моливи, а аз ще поставям оценки на студентски работи.

— Мамо — ще промълвиш ти, използвайки онзи специфичен небрежен тон, с който винаги искаш услуга. — Може ли да те попитам нещо?

— Разбира се, скъпа.

— Може ли да стана почетна особа?

Аз ще откъсна очи от студентските работи и ще се втренча в теб.

— Какво имаш предвид?

— В детската градина Шарон каза, че са й оказали почести.

— Така ли? А тя не обясни ли по какъв повод?

— Когато по-голямата й сестра се омъжила. Шарон каза, че на сватбата само една млада особа може да получи, ами, почетна роля, и това била тя.

— Май те разбрах. Искаш да кажеш, че Шарон е била шаферка?

— Ами да. Та мога ли да получа особени почести?

Двамата с Гари влязохме в сглобяемата барака, където се помещаваше оперативният център по контакта. Вътре всичко изглеждаше така, сякаш с огромна бързина се планира нахлуване или, напротив, пълна евакуация: ниско подстригани военни се носеха напред-назад, някои от тях работеха с огромна карта на близките околности, други стояха пред внушителна електронна апаратура, говорейки нещо пред микрофоните. Съпроводиха ни до далечната стая, служеща за кабинет на полковник Уебър; там бръмчеше климатик и най-накрая повя така желаната прохлада.

Накратко му разказахме за резултатите от първия ден.

— Като че ли не сте напреднали много — отбеляза полковникът.

— Имам идея, която може би ще ускори процеса — казах аз. — Но ще се наложи да одобрите използване на допълнително оборудване.

— Какво ви е нужно?

— Трябва ми цифрова видеокамера и голям екран. — Показах му скица на измислената от мен система. — Идеята ми е да включим и писмеността към процедурата на лингвистична дешифровка. Ще показвам думите на екрана и с помощта на камерата ще записвам писмените им отговори. Предполагам, че хептаподите бързо ще разберат какво искаме от тях.

Уебър погледна със съмнение рисунката.

— Защо мислите, че така ще е по-добре?

— Започнах работа по стандартната процедура, както се прави при общуване с носители на безписмен език. Но после ми хрумна, че те сигурно имат писменост, не може да нямат.

— И какво ни дава това?

— Ако имат механичен способ за възпроизвеждане на писмени текстове, то знаците на тяхната писменост трябва да са достатъчно стандартни и маловариантни. А това означава, че ще ни е по-лесно да идентифицираме графеми вместо фонеми. Представете си, че анализирате буква по буква напечатано изречение, вместо да се опитвате да отделите същите тези букви, когато го произнасяте на глас.

— Разбрах мисълта ви — призна Уебър. — А как възнамерявате да им отговаряте? Ще им показвате думите, които те сами са ви демонстрирали?

— Основно, да. Ако в писмеността на хептаподите са предвидени интервали между думите, то всяко писмено изречение, което съставим, ще бъде за тях далеч по-разбираемо от звуковия вариант, слепен от парченца различни сонограми.

Полковникът се облегна в креслото.

— Вие, разбира се, сте наясно, че възнамеряваме да им покажем колкото се може по-малко от нашите технически достижения?

— Разбирам това. Но все пак ние вече използваме технически устройства като посредници за комуникация. И ако успеем да склоним хептаподите към писмено общуване, тогава работата ще напредне далеч по-бързо.

Полковникът се обърна към Гари.

— Какво ще кажете за това?

— Според мен е отлична идея. Но се опасявам, че у хептаподите могат да възникнат затруднения с четенето от монитора… Технически Огледалата нямат нищо общо с нашите видеоекрани. Доколкото успяхме да разберем, там няма нито пиксели, нито редова развивка и картината не се обновява на кадри.

— Вие смятате, че редовата развивка ще им попречи да възприемат изображението?

— Такава възможност съществува — кимна Гари. — Но трябва да опитаме и ще разберем.

Уебър се замисли дълбоко. За мен това изобщо не беше проблем, но от неговата гледна точка нещата бяха по-сериозни; впрочем, бидейки превъзходен войник, той бързо взе решение.

— Молбата ви е удовлетворена. Обърнете се към сержанта, той ще ви достави необходимото оборудване. До утре всичко трябва да е готово.

Помня един летен ден, когато ще си на шестнайсет. Но този път девойката, очакваща кавалера си, ще бъда аз. Разбира се, обзета от любопитство, ти ще чакаш заедно с мен, изгаряща от нетърпение да го разгледаш по-подробно. С теб ще е твоята приятелка, усмихнато русо създание с глупавото име Рокси.

— У вас може да възникне желание незабавно да обмените мненията си — ще кажа аз, оглеждайки се в голямото огледало във вестибюла. — Бъдете така добри да обуздаете езиците си, докато не тръгнем.

— Не се притеснявай, мамо — ще се усмихнеш ти. — Ще направим така, че той нищо няма да разбере. Рокси, ти ще ме попиташ какво ще е времето тази нощ. И тогава аз ще ти кажа какво мисля за ухажора на мама.

— Разбрахме се — ще се съгласи Рокси.

— В никакъв случай! — ще протестирам аз.

— Не се впрягай, мамо, той изобщо няма да се усети.

— Благодаря, това наистина е голямо утешение.

Малко по-късно Нелсън ще дойде за мен и аз ще го представя на младите дами, и ние всички ще поговорим светски на площадката пред входната врата. Нелсън е красив, с грубовата мъжка красота, и ти явно одобряваш избора ми. И точно преди да тръгнем, Рокси ще те попита, сякаш между другото:

— Според теб какво ще е времето през нощта?

— Адска жега, със сигурност — ще отвърнеш ти и Рокси одобрително ще изхихика.

— Наистина ли? — ще се учуди Нелсън. — Аз пък чух, че обещават захлаждане.

— Имам особен усет за тези неща — ще кажеш ти с непроницаемо невинно лице. — Добре, че се облече леко, мамо.

Аз ще те погледна с пронизителен поглед и ще ти пожелая лека нощ.

Когато с Нелсън се приближим до колата му, той ще каже загрижено:

— Струва ми се, че нещо не разбрах?

— Няма нищо, дреболии — небрежно ще отвърна аз, — семейна шега. Твърде дълго е за обяснение, така че не питай.

На следващия ден ние повторихме пред Огледалото предишната процедура, само че сега не само произнасях думата, но и я показвах напечатана на екрана: произнасях „човек“ и демонстрирах ЧОВЕК, и така нататък. В края на краищата, след като разбраха какво се иска от тях, хептаподите поставиха малък плосък екран на нисък пиедестал. Един от извънземните каза нещо, после пъхна един от крайниците си във вдлъбнатина в пиедестала: на екрана се появи надпис във вид на леко наклонени драсканици, приличащи на ръкописни.

Ние бързо потънахме в рутина, и скоро аз събрах два паралелни масива: един — от устни изказвания, друг — от съответстващите им писмени образци. На пръв поглед писмеността на хептаподите най-много приличаше на логографическа[6], което беше огромно разочарование; дълбоко в мен се надявах на азбучна, което би ни помогнало да усвоим устната им реч. Логограмите, разбира се, също могат да съдържат някаква фонетична информация, но ще е неизмеримо по-трудно да се извлече.

Приближавайки се плътно до Огледалото, започнах да соча различни части от тялото си и така получих от извънземните съответните термини. В долната част на телата си хептаподите имаха отвор, ограден от костни издатъци; може би той се използваше за хранене, а горният отвор — за дишане и говор. Не забелязах никакви други отвори по телата им, така че е много вероятно устата да изпълнява и функциите на анален отвор, само че въпроси от този род можеха спокойно да почакат.

Също така се опитах да узная от своите информанти термините за индивидуално обръщение; лични имена, ако имат такива. Отговорите им бяха напълно непроизносими, затова за наше (с Гари) удобство ги кръстих Тракащия и Свирещия, надявайки се с времето да мога да ги различавам визуално.

На следващия ден, преди да влезем в шатрата с Огледалото, казах на Гари:

— За този сеанс ще ми е нужна помощ. Имаш ли нещо против?

— Разбира се, че не. Какво трябва да правя?

— Нужни са ни глаголи, и най-удобно е да ги получим в трето лице. Можеш ли да изобразиш няколко действия, докато аз печатам думи на компютъра? Ако ни провърви, хептаподите ще ни отговорят със същите действия. Приготвих малко реквизит, който можеш да използваш.

— Няма проблеми — увери ме той, потривайки ръце. — Веднага щом кажеш.

Започнахме с прости глаголи: „ходи“, „скача“, „говори“, „пише“ и така нататък. Гари изпълняваше ролята си с очарователна липса на неудобство; бдителните видеокамери изобщо не го притесняваха. След демонстрацията на поредното действие аз питах хептаподите: „Как наричате това?“. След известно време те подхванаха нашата игра: Свирещия започна да имитира движенията на Гари, или в най-лошия случай, да прави нещо смътно подобно, докато Тракащия работеше с тамошния компютър, показвайки на екрана надписа и едновременно произнасяйки го на глас.

В сонограмите на устните изказвания разпознах думата, преведена от нас като „хептапод“; останалата част от сонограмата очевидно представляваше глаголна форма. Изглежда в езика им имаше аналози на нашите съществителни имена и глаголите, слава на небесата.

Писмената част обаче се оказа далеч по-сложна. За описване на действията си хептаподите показваха една логограма, а не две последователни, и отначало аз реших, че надписът е нещо от сорта на „върви“, а субектът само се подразбира. Но защо по същото време Тракащия произнася „хептаподът върви“? Защо устното и писменото изказване не са тъждествени?

После забелязах, че някои от логограмите за действия много приличат на логограмата „хептапод“ с добавени към нея допълнителни щрихи от едната или другата страна. Много вероятно е техните глаголи да се изобразяват графично като афикси[7] към съществителното. Но ако е така, възниква друг въпрос: защо Тракащия в някои случаи записва съществителното, обозначаващо субекта на действието, но в други случаи не го прави?

Реших да опитам само преходни глаголи: замяната на думата, обозначаваща обекта на действието, може да проясни много неща. Сред нагледните пособия, които донесох със себе си, имаше ябълка и парче хляб.

— Е, добре — казах аз на Гари. — Покажи им храната, а после отхапи. Първо ябълката, после хляба.

Гари посочи червената „джонатанка“ и звучно отхапа почти половината, докато пишех на компютъра: „Как наричате това?“. После повторихме процедурата с хляба.

Скърцащият излезе от стаята и се върна с нещо като тиква (или гигантски орех?) и желатинообразен елипсоид. Той посочи тиквата, Тракащия произнесе думата и демонстрира логограмата. Тогава Скърцащия пъхна тиквата между краката си: чу се хрущене и тя отново се появи, но с липсващо парче. Тракащия се изказа отново и ни демонстрира голяма логограма.

Сонограмата „тиква“ се промени, когато тази дума зае мястото си в изречението; очевидно тук имаше нещо като падежна форма. Голямата логограма изглеждаше странно. Като се вгледах внимателно, успях да различа графични елементи, напомнящи индивидуалните логограми за „тиква“ и „хептапод“, но сякаш вплетени заедно, а сред цялата тази бъркотия — няколко допълнителни щриха, които вероятно обозначаваха глагола „яде“. Нима това е многословна лигатура[8]?

На следващия етап получихме от хептаподите звуково и писмено название на желатиновото яйце заедно с описание на яденето му. Сонограмата на изказването „хептаподът яде желатиново яйце“ беше анализирана без особени трудности: „желатиновото яйце“ придоби падежен маркер, точно както очаквах, макар че редът на думите в това изречение се различаваше от предишното. Но писмената му форма — втората голяма логограма — на пръв поглед не приличаше на нищо; анализът й ми отне доста повече време. Както се оказа в последствие, индивидуалните логограми бяха не само сплетени една с друга, но и ориентирани различно: „хептапод“ лежеше настрани, а „желатиново яйце“ беше върху него, при това — нагоре с краката.

Само че… Върнах се към логограмите на простите изрази, включващи съществително и непреходен глагол. Досега тези логограми ми изглеждаха непълни, но сега видях, че „хептапод“ всъщност присъства във всяка от тях, комбиниран с графемите на глаголите в различно ориентиран и/или силно изкривен вид.

О-хо-хо!

— Момчета, вие явно сте големи шегаджии — измърморих аз.

— Нещо не е наред ли? — веднага попита Гари.

— Писмеността им не се разделя на отделни думи — казах аз. — Изреченията се записват чрез съединяване на логограмите на отделните думи, като при това логограмите могат да бъдат завъртени и модифицирани. Виж тук! — Показах му как една и съща логограма се завърта в различните изречения.

— Излиза, че те с лекота четат думите, независимо от тяхната ориентация — отбеляза Гари и погледна с уважение извънземните. — Бих предположил, че това е следствие от радиалната симетрия на телата им. Ако за хептаподите няма специална посока „напред“, от къде на къде тя трябва да присъства в писмеността им. Да, извънредно яко.

Не можех да повярвам на ушите си: оказа се, че работя с човек, който напълно спокойно прикача към думичката „яко“ епитета „извънредно“!

— Наистина е интересно — казах аз. — Но това също така означава, че ще ни е много, много сложно да записваме собствените си изказвания на езика на хептаподите. Не можем просто да разрежем изреченията им на отделни думи и да комбинираме от тях нови. Ще се наложи да намерим правилата, на които се подчинява тяхната писменост, преди да успеем да изобразим нещо читаемо. Казано накратко, тук се сблъскахме със същия проблем на непрекъснатостта, както при звуковите сонограми… Само че на графично ниво.

Погледах Огледалото, където Тракащия и Свирещия търпеливо очакваха продължението и въздъхнах тежко:

— Май не ни обещавате лек живот, а, момчета?

Трябва да сме справедливи към извънземните: те с голяма готовност сътрудничеха с човечеството, обучаваха ни упорито на езика си и не изискваха никакви сведения за нашия в замяна. Докато полковник Уебър и подчинените му си блъскаха главите над скритите мотиви на тяхното странно поведение, аз и останалите лингвисти, работещи при Огледалата, редовно се срещахме на видеоконференции, обменяхме новопридобитите знания за езика на хептаподите. В сравнение с Огледалата нашите примитивни екрани не струваха и пукнат грош, и колегите ми изглеждаха много по-далечни от моите хептаподи. Всичко старо и добре познато беше някъде там, а странното и неизвестното — именно тук, на една ръка разстояние.

Бяхме още далеч от това, да разпитваме извънземните за целите на посещението им, или да водим с тях физични дискусии, или да се опитаме да ги питаме за технологиите им. Засега работихме върху създаване на фундамент за перспективно взаимно разбиране: фонетика/графемика, речников запас, синтаксис. За щастие, хептаподите на всички Огледала говореха един и същи език, затова създадохме обща база с лингвистични данни и разумно координирахме усилията си.

Главен източник на трудности и грешки стана, разбира се, тяхната писменост: странни снопове от преплетени графични форми, изобщо не приличащи на онова, което лингвистите наричат „истинска писменост“. При това логограмите се разполагаха нито по редове, нито по спирали, нито в каквато и да е друга линейна наредба; вместо това Тракащия и Свирещия слепваха заедно толкова логограми, колкото смятаха за нужно, преобразувайки „изречението“ в гигантски, невероятно сложен конгломерат.

Всичко това ужасно напомняше на примитивните знакови системи, където читателят може да разбере смисъла на посланието само ако предварително знае контекста му. Такива системи са твърде ограничени, за да могат успешно да изпълняват ролята на истинска писменост — универсалният носител на информация. И все пак изглеждаше напълно невероятно хептаподите да достигнат подобни технически висоти, разчитайки само на устната традиция!

Затова можеше да се говори за три варианта. Първият от тях беше, че хептаподите имат истинска писменост, но не искат да ни я показват (полковник Уебър би гласувал за този вариант и с двете си ръце). Вторият — че хептаподите са раса без писменост, която не е развила свои технологии, но успешно използва чужди. Третият вариант беше най-интересен за мен: хептаподите използват нелинейна система за ортография, която по всички критерии съответства на истинската писменост.

[1] Апарат, разлагащ звука на неговите съставляващи; иначе казано, звуков спектрограф. — Бел.ред. ↑

[2] Изучаване на езика в естествени за информанта условия, например така работят диалектолозите. — Бел.ред. ↑

[3] Около 3×6 метра. — Бел.пр. ↑

[4] Тоест, без помощта на каквито и да било други средства: изучаване бита на информанта, наблюдение на мимиката, жестовете му и т.н. — Бел.ред. ↑

[5] Основани върху предварителни разсъждения. — Бел.ред. ↑

[6] Писменост, в която един знак съответства на дума или нейна основа. — Бел.ред. ↑

[7] Префикси или суфикси. — Бел.ред. ↑

[8] В случая — един знак, предаващ едновременно значението на няколко думи, свързани по смисъл. В земните езици лигатурата представя съчетание на букви, сричка и много рядко — дума. — Бел.ред. ↑

Помня едно неделно утро, когато ти току-що бе започнала да учиш в горните класове. Аз ще разбивам яйца за омлета, а ти ще подреждаш чиниите на масата за късна закуска. И ще се смееш, разказвайки ми за снощната вечеринка със съучениците си.

— Голям майтап! — ще кажеш ти. — Излиза, че не е лъжа, че всичко зависи от масата на тялото. Изпих не повече от момчетата, а се натрясках тотално, представяш ли си?…

Аз ще се постарая да запазя мило, неутрално изражение на лицето си. Ще се старая с всички сили, но ти все пак ще се намръщиш.

— Стига де, мамо!

— За какво говориш?

— Сигурно и ти си правила същото, когато си била на моите години.

Не съм правила нищо подобно, но ако го призная, окончателно ще падна в очите ти.

— Надявам се, разбираш, че не трябва да шофираш ако…

— Господи, знам това мамо, много ясно! Да не мислиш, че дъщеря ти е идиотка?

— Не, разбира се, че не.

Мисля, че невероятно, безумно не приличаш на мен. Ти отново ми напомняш, че никога няма да бъдеш мой „клонинг“. Ти можеш да бъдеш удивителна, очарователна, истинска радост за сърцето, но никога няма да станеш онази, в която бих желала да те превърна.

Войниците поставиха до палатката с Огледалото фургон, където за нас бяха оборудвани работни кабинети. Като видях, че Гари се отправя към фургона, го догоних бежешком.

— Това е семасиографична писмена система, представяш ли си? — изтърсих аз, улавяйки го за ръкава.

— Какво-какво? — изуми се той.

— Ела, ще ти обясня всичко.

Заведох го в кабинета си, взех тебешира и начертах на дъската кръг, пресечен с наклонена черта.

— Какво означава това?

— Спирането забранено?

— Правилно. — Написах на дъската „спирането забранено“. — И този ред означава същото, но само една от тези записи се изразява с реч.

— Това е ясно — кимна Гари.

— Лингвистите наричат този вид писменост — аз посочих думите, — глотографичен, защото представлява речта. Всички писмени форми на човешките езици влизат в тази категория. А този символ — посочих задраскания кръг — не е нищо друго, освен семасиографична писменост, която изразява значение без връзка с речта. Между символа и звуците, с чиято помощ го „разшифроваш“, няма абсолютно никаква връзка.

— И ти мислиш, че писмеността на хептаподите е устроена именно по този начин?

— Да — като отчитам всичко, което зная до днешния ден. Това не е пиктографична писменост[1], тя е много по-сложна. Тук има собствена система от правила за съставяне на изречение, нещо като визуален синтаксис, който не съвпада със синтактичните правила на устната реч.

— Визуален синтаксис?… И ти можеш да ми покажеш примери за това?

— Разбира се.

Седнах пред компютъра, отворих раздела с вчерашната беседа със Свирещия и обърнах монитора така, че Гари да може да гледа.

— В техния разговорен език съществителното има падежен маркер, който показва дали това е субект или обект. А в писмения им език съществителното се определя като субект или обект според положението му спрямо логограмата на глагола. Виж тук. — Посочих една от фигурите. — Ако „хептапод“ се обедини с глагола „чува“ чрез ето такива успоредни щрихи, това означава „хептаподът чува“. А когато са обединени ето така — посочих друга фигура, — с помощта на вертикални щрихи, се получава „хептапода го чуват“. Този модел е приложим към няколко глагола… А ето и друг пример. — Отворих поредния раздел. — Приблизителното значение на тази логограма е „чува се ясно/разбрано“. Виждаш ли тук общите елементи с логограмата „чува“? Добре. Можеш да съединиш тази нова логограма към логограмата „хептапод“ по двата начина, които ти показах, и ще получиш изразите „хептаподът чува ясно“ и „хептапода го чуват ясно“. Но ето какво е интересното: по какво, според теб, се различават логограмите „чува ясно“ от просто „чува“?

Гари се вгледа внимателно и кимна.

— Изглежда, те изразяват идеята за „ясност“ чрез промяна в извивката на ето тези щрихи в средата.

— Напълно вярно. И тази модулация се прилага към множество глаголи: вижда, чете, пише и т.н. Само че изменението в кривината на извивките няма аналог в тяхната реч! В разговорния им език идеята за „ясност“ се обозначава с глаголен префикс, тоест представка, и тези префикси са различни за „чува“, „вижда“ и „чете“. Има още примери, но мисля, че вече схвана идеята. Това, без съмнение, е двумерна визуална граматика.

Гари започна замислено да се разхожда из кабинета.

— Я ми кажи… има ли нещо подобно в човешката писменост?

— И още как! Математическите уравнения, например. Системите за нотации[2] за музика и танци. Има и други, но всички те са тясно специализирани, с тях не можем например да запишем нашия разговор. Но виж, писмеността на хептаподите — подозирам, че тя позволява да се направи това… Само ако го знаехме по-добре! Накратко, аз смятам, че имаме работа с великолепно разработен универсален графичен език.

Гари се намръщи.

— Искаш да кажеш, че писмената система на хептаподите е самостоятелен език, различен от разговорния?

— Точно така! За да сме по-точни, да го наречем Хептапод Б — за разлика от устния Хептапод А.

— Почакай, не бързай толкова. Защо имат два езика, когато е достатъчен и един? И защо да пишеш не това, което чуваш? Това само затруднява обучението.

— Намекваш за английската ортография[3]? — невинно се осведомих аз. — Страхувам се, че простотата на обучението не е главна движеща сила на езиковата еволюция. Що се отнася до хептаподите, тяхната реч и писменост могат да играят толкова различни роли в културата или знанията им, че да имаш два езика е много по-просто и разумно, отколкото да използваш два специални варианти на един-единствен.

Гари обмисли думите ми.

— Струва ми се, че разбирам. Сигурно хептаподите смятат, че нашата писменост е пълна с излишъци, защото е само повторение на разговорната реч, и по този начин ние губим втори комуникационен канал.

— Да, това е много вероятно. Ако разберем за какво използват писмения си език, ще узнаем много неща за тях.

— Правилно ли разбрах, че писмеността на хептаподите няма да ни помогне да научим разговорния им език?

Въздъхнах.

— Очевидно. Но не смятам, че трябва да игнорираме езика А или Б; трябва ни общ подход. Между другото — аз посочих екрана на монитора, — мога да се закълна, че изучаването на двумерната граматика ще ти е от голяма помощ, когато нещата стигнат до тяхната математическа нотация.

— Да, предполагам, че си права. Защо, можем ли вече да беседваме на математични теми?

— Засега още не. Първо трябва да осмислим писмената им система, и едва тогава да преминем към други проблеми.

На лицето на Гари се изписа такова разочарование, че неволно се усмихнах.

— Търпение, добри ми сър, търпение! Не е ли това най-висшата от добродетелите?

Ти ще си на шест години, когато баща ти ще тръгне на научна конференция в Хавай и ще ни вземе с него. Извън себе си от възторг, ти ще започнеш да се готвиш за пътешествието няколко дена предварително, задавайки ми купища въпроси за вулканите, кокосовите орехи и сърфинга, и внимателно ще репетираш пред огледалото възхитителния танц хула-хула. Ще напълниш куфарчето си с рокли и играчки, които искаш да вземеш с теб, а после ще разнасяш куфара из къщи, определяйки колко далеч можеш да го отнесеш. Накрая ще ме попиташ дали няма да сложа любимата ти настолна игра в своята чанта, защото в куфара ти вече няма място, а не можеш да живееш без нея.

— Взела си твърде много неща — ще кажа аз. — Там ще има толкова интересни работи, че няма да имаш време за игра.

Ти дълбоко ще се замислиш, на намръщеното ти чело ще се появят две ямички, точно над веждите. В края на краищата ще се съгласиш да извадиш част от играчките, но нетърпението ти ще нарасне дотолкова, че ще започнеш да хленчиш капризно:

— Искам да ида в Хавай още сега!

— Понякога е полезно да почакаш — ще кажа аз. — Тогава удоволствието ще е по-голямо.

Но ти само сърдито ще нацупиш устни.

В поредния си рапорт информирах полковник Уебър за неадекватността на началния термин „логограма“, който по дефиниция предполага, че всяко графично изображение съответства на изговаряна дума, докато всъщност графемите на хептаподите нямат нищо общо с нашето разбиране за думи. Не исках да използвам термина „идеограма“ заради нееднозначната му употреба в миналото и вместо него предложих термина „семаграма“[4].

Както се разбра, семаграмата приличаше малко на писмените думи в човешките езици: тя имаше собствено значение и в комбинация с други семаграми можеше да участва при формиране на изрази с неограничена дължина. Не успяхме да й дадем абсолютно точно определение.

На ниво изречения всичко се оказа още по-сложно и объркано. Неречевият език Хептапод Б нямаше аналог на нашата пунктуация: синтаксисът му се изразяваше в различни начини за комбиниране на семаграмите, и нямаше никаква нужда да се отделят речевите синтагми[5], поради тяхната липса. Така че изреченията всъщност бяха произволен конгломерат от толкова семаграми, колкото хептапода пожелае да съедини; единственият начин да различиш „изречение“, „абзац“ или „страница“ беше само по размера им.

Когато някое изречение на Хептапод Б достигаше внушителни размери, то предизвикваше изключително визуално впечатление. Виждах пред себе си множество причудливи, изписани в курсивен стил емблеми, изящно прилягащи една към друга в различни положения, за да формират накрая сложна, но прекрасно балансирана дантелена решетка. Най-големите изречения, които виждах, ми оказваха същия ефект като психеделичните видеоклипове — почти хипнотичен.

Помня снимката, направена в деня, когато получи дипломата си от колежа. Фотографът те е увековечил в нехайна поза: академичната шапчица е килната кокетливо настрани, едната ръка поправя тъмните очила, а другата е демонстративно опряна в бедрото, нарочно държейки мантията разкрита, за да покаже, че под нея имаш само стари шорти и тясно спортно горнище.

Помня випускната ти вечер. Леко ще ме дразни едновременното присъствие на Нелсън, твоят баща, и как-се-казваше-онази, но това не е толкова важно. През цялото време, докато ме представяш на съучениците си и непрекъснато се прегръщаш с тях, аз с нямо изумление ще се опитвам да разбера поради какво чудо тази вече зряла жена, по-висока от мен и толкова красива, че дъхът ти секва, може да бъде онова дребосъче, което повдигах, за да може да пие от уличната чешма. Онова същото малко момиченце, което се втурваше в спалнята ми с непрекъснато падаща шапка, влачеща се по пода рокля и четири пъстри копринени шала, взети назаем от моя гардероб.

След колежа ти ще избереш работата на финансов аналитик. Никога няма да разбера с какво се занимаваш там, дори не мога да разбера защо парите те очароват така. Аз, разбира се, бих предпочела да избереш работа според предпочитанията си, а не според заплащането, но няма да ти кажа и дума за това. Моята собствена майка никога не можа да разбере защо просто не преподавам английски в горните класове. Ти ще си щастлива, занимавайки се с онова, което си избрала сама, и това ще е напълно достатъчно за мен.

И ето, накрая настъпи време, когато учените при всички Огледала започнаха с опитите да извлекат от хептаподите терминология по елементарна математика и физика. Лингвистите и физиците работеха по двойки: един общуваше (ако това можеше да се нарече общуване), другият обмисляше получената информация. Физиците показаха на мен и моите колеги вече съществуващите системи за комуникация с чуждоземен разум; в основата на тези системи беше математиката, първоначално те са били предназначени за радиотелескопите. Преработихме ги за използване в непосредствено речево общуване с извънземните.

С аритметиката постигнахме пълен успех, но щом преминахме към алгебрата и геометрията, работата веднага забуксува. Накрая се опитахме да заменим ортогоналната координатна система със сферична, предполагайки че тя ще е по-естествена за хептаподите, имайки предвид тяхната анатомия, но и този подход се оказа също толкова безрезултатен. Изглеждаше сякаш извънземните просто не могат да разберат какво искаме от тях.

Разговорите на физични теми също вървяха едва-едва. Нямахме особен проблем само с конкретни понятия като химичните елементи; след няколко опита да представим периодичната таблица на Менделеев хептаподите усвоиха идеята й. Но щом станеше въпрос за по-абстрактни идеи… със същия успех можеше да им разказваме детски броилки.

Опитахме се да демонстрираме на хептаподите основни физични понятия — маса и ускорение, — за да получим от тях съответните термини, но извънземните неизменно отговаряха със стандартната молба за уточнение. След като предположихме възможността за грешка във възприятията, свързани, например, със средата за обитаване, допълнихме демонстрацията на физични опити с щрихови рисунки, фотоснимки и анимирани видеозаписи. Никаква полза. Ден след ден, седмица след седмица тъпчехме на място, а физиците вече започнаха да изпадат в униние.

Лингвистите, напротив, уверено се придвижваха напред. Достигнахме значителни успехи в дешифрирането граматиката на разговорния Хептапод А. Тя не съвпадаше със структурните модели на човешките езици, точно както очаквахме: напълно свободен словоред, множество многослойни рамкови конструкции, когато едно допълнително изречение се влага в друго, като матрьошка; човешкият мозък обикновено губи нишката на разговора още на втората-третата вложена конструкция. В условните изречения няма специфично съотношение между глаголните форми на основното и допълнителното изречение, докато за човешките езици това е един от универсалните закони. Непривично, даже странно, но напълно достъпно за разбиране от специалист.

Далеч по-интересни се оказаха новооткритите морфологични и граматични процеси в Хептапод Б, разгръщаш се в две измерения. В зависимост от типа семаграма, вариантите й се изразяваха с изменения или в кривината на определен щрих, или от дебелината му, или от броя изкривявания, а така също с вариране относителния размер на два радикала и/или тяхната относителна отдалеченост от трети радикал, или чрез промяна в ориентацията им, а така също чрез много други начини. Това бяха супрасегментни[6] графеми, които не можеш да изолираш от цялата останала семаграма. Те не бяха и характеристика на калиграфичен стил, както често се случва в човешките езици, защото значението им еднозначно се определяше чрез логична последователност и недвусмислена граматика.

Ние редовно питахме хептаподите защо са долетели при нас. И всеки път извънземните отговаряха „да видим“ или „да наблюдаваме“. Наистина, от време на време те предпочитаха да ни наблюдават мълчаливо, игнорирайки въпросите ни. Може би те бяха учени. Или туристи. Според инструкциите на държавния департамент, всички се задължавахме да даваме на извънземните колкото се може по-малко информация за човечеството, но тази инструкция не беше трудна за следване: хептаподите не питаха за нищо. Каквито и да бяха всъщност извънземните, те представляваха чудовищно нелюбопитна компания.

Помня, че веднъж ще отидем в мола, за да ти купим нови дрехи. Тогава ти ще си на тринайсет. Ще се отпуснеш на седалката като малко дете, но в следващия момент ще се изправиш рязко и ще отметеш кичур коса от челото си с добре пресметната небрежност, копирана от знаменитите топмодели.

Докато паркирам колата, ти деловито ще ме инструктираш:

— Добре, мамо, дай ми някаква кредитна карта и ще се срещнем на входа след два часа.

— Не си познала — разсмях се аз. — Всичките ми кредитни карти ще останат у мен.

Лицето ти ще се зачерви от благородно негодувание. Ще излезем от колата и аз решително ще закрача към главния вход. Убеждавайки се, че наистина не възнамерявам да отстъпвам, ти мигновено ще преразгледаш плановете си.

— Е, добре, мамо, добре. Можеш да дойдеш, само че на няколко крачки след мен, за да не си помисли някой, че сме заедно. Ако видя някой от приятелите ми, ще спра да си побъбрим, а ти продължи напред, става ли? После ще те настигна.

Аз ще замръзна на място.

— Моля? Струва ми се, че не съм ти прислуга или някакъв роднина-мутант, от когото се срамуваш.

— Но мамо! Не мога да допусна някой да ме види с теб.

— Какви ги говориш? Вече познавам всичките ти приятели, те са били у нас.

— Но това е съвсем друго нещо! — ще кажеш ти, изненадвайки се, че трябва да ми обясняваш подобни неща. — Онова е вкъщи, а тук е магазин.

— Нима?

И тогава ти ще избухнеш.

— На теб изобщо не ти пука за мен! Няма да си мръднеш и пръста, за да съм щастлива.

А съвсем неотдавна ти обожаваше да ходиш с мен на пазар, и винаги ще се изумявам колко бързо ще израснеш една фаза, за да влезеш в друга. Да живея с теб е като да стрелям по движеща се мишена: ти винаги си по-далеч, отколкото предполагам.

Погледнах изречението, което току-що написах на Хептапод Б с обикновена химикалка на обикновена хартия. То изглеждаше някак безформено, точно като всички останали опуси мое производство, сякаш по фината му решетка първо бяха ударили с чук, а после нескопосано бяха събрали разлетелите се парчета. На масата вече имах цяла купчина листове, изпълнени с неелегантни семаграми, леко треперещи под вентилаторната струя.

Беше много странно да учиш език, който няма устна форма. Вместо да практикувам произношението, се налагаше да затварям очи и да се опитвам да нарисувам семаграмата върху вътрешната страна на клепачите си.

На вратата се почука и сияещият Гари влетя в кабинета преди да успея да отговоря.

— Илинойс получи потвърждение по физика!

— Нима?! Забележително! Кога се случи това?

— Преди няколко часа. Току-що разбрах за това на видеоконференцията. Да ти покажа ли?

— Можеш да изтриеш дъската, това вече не ми трябва.

— Отлично.

Той взе парче тебешир и нарисува следната схема:

— Ето. Това е траектория на светлинен лъч, преминаващ от въздуха във водата. Лъчът светлина се разпространява по права линия, докато не достигне водата, която има друг коефициент на пречупване. И тогава посоката на лъча се променя. Сигурно си чувала за това и преди, нали?

— Да, в училище — кимнах аз.

— Така. Траекторията, по която преминава светлината, има едно любопитно свойство. Това е най-бързият от всички възможни пътища между точките A и B.

— Я повтори!

— Да предположим, просто за нагледност, че лъчът светлина ще мине по права линия. — И Гари допълни рисунката си с пунктирна линия.

— Тази хипотетична траектория е по-къса от реалната. Но светлината се разпространява във вода по-бавно, отколкото във въздуха, а пътят на лъча във водата вече е по-дълга, отколкото преди. Затова за преминаване от точка A до B на лъча светлина ще му трябва повече време, отколкото е нужно.

— Да, това го разбрах.

— А сега да предположим, че лъчът светлина минава ето така. — Той нарисува втора пунктирна линия.

— Тук пътят през водата е още по-малък, но затова пък общата дължина на траекторията се увеличи. Така че и този хипотетичен маршрут също би отнел повече време от реалния.

Гари остави тебешира и назидателно посочи схемата с изцапания си с тебешир показалец.

— За пътешествие по всеки от хипотетичните маршрути винаги ще е нужно повече време, отколкото лъчът светлина губи в реалността. С други думи, светлината винаги избира най-бързия път! Това е и принципът на най-малкото време, изказан от Ферма.

— Хм… Интересно. И извънземните са реагирали именно на това?

— Точно така! Мурхад от илинойското Огледало показал анимация на принципа на Ферма и хептаподите веднага повторили нашето филмче. Сега Мурхад се опитва да получи от тях символично описание на принципа. — Гари весело се ухили. — Извънредно яко, нали?

— Наистина е яко — съгласих се аз. — Но защо чувам за първи път за принципа на Ферма? — Взех от масата дебела папка и демонстративно я разтърсих: това беше пособието за ликвидация на физичната неграмотност, връчено на лингвистите и включващо списък с теми, препоръчителни за беседа с хептаподите. — Тук има всякакви неща за масата на Планк и подобни, но няма и дума за пречупване на светлината.

— Значи не сме познали кое ще се окаже полезно за вас — отвърна Гари без ни най-малко смущение. — Всъщност е доста странно, че първият пробив беше именно с принципа на Ферма… Разбираш ли, макар че е лесно да го обясниш с думи, за точна математична формулировка е нужна не обикновена математика, а вариационно изчисление. Ние, разбира се, предполагахме, че пробивът най-вероятно ще дойде чрез някаква проста теорема от алгебрата или геометрията.

— Наистина е странно. Мислиш, че разбиранията на хептаподите за простота и сложност не съвпадат с нашите?

— Точно така. Затова умирам от нетърпение да погледна математичната им формулировка на принципа на Ферма. — Той, както винаги, се зае да крачи напред-назад в кабинета ми. — Ако за хептаподите тяхната версия на вариационното изчисление е много по-просто, отколкото еквивалента им на алгебрата… Тогава е ясно защо с физиката тъпчехме на едно място. Изглежда цялата им математична система е обърната надолу с главата спрямо нашата! И, между другото, тези неща — Гари посочи злополучната папка — задължително ще ги преразгледаме, не се притеснявай.

— Предполагаш, че ще успеете да преминете от принципа на Ферма към други области от физиката?

— Защо не? Във физиката има множество подобни теми.

— Като модния принцип за минимална площ прикрито тяло? Физиката винаги ли е такава минималистична?

— Думата „минимална“ те е заблудила. Разбираш ли, Ферма е изложил този принцип непълно. В действителност съществуват ситуации, когато светлината избира път, заемащ повече време от всеки от хипотетичните. По-правилно е да се каже, че светлината винаги избира екстремалния път, тоест или минимизира времето за пътуване, или го максимизира. Минимумът и максимумът имат общи математични свойства, затова и двете ситуации се описват с едно и също уравнение. Накратко, сега е прието да се говори за вариационен принцип на Ферма.

— Каза, че има много аналогични принципи?

— Във всички клонове на физиката — кимна той с жест, сякаш всички тези клонове бяха разположени пред него на масата. — Почти всеки физичен закон може да се представи чрез вариационен принцип. Единствената разлика между тях ще е в това, кой именно атрибут приема екстремални стойности. В оптиката това е времето, в механиката или електромагнетизма — нещо друго, но математическото представяне на всички вариационни принципи е еднакво.

— Значи когато получиш от хептаподите математическо описание на принципа на Ферма, ще можеш да разбереш всички останали?

— Господи, надявам се на това. Струва ми се, че най-накрая надзърнахме в пукнатината, през която се виждат принципите на тяхната физика… Такова нещо трябва да се отпразнува. — Гари внезапно спря и се обърна към мен. — Ей, Луиза, не искаш ли да вечеряш? Аз черпя!

Признавам си, че малко ме учуди.

— Разбира се — казах аз.

Когато се научиш да ходиш, аз всеки ден ще получавам от теб доказателства за асиметрията на нашите отношения. Ти през цялото време ще бягаш нанякъде и всеки път, когато се удариш в ръб или ожулиш коляното си, ще чувствам болката ти като своя. Ще бъде така, сякаш ми е израснал блуждаещ крайник, чийто сензорни нерви ще ми изпращат болезнените усещания, но моторните напълно ще откажат да предават моите команди. Но това е нечестно; нямаше такава точка в договора, който подписах.

След пробива с принципа на Ферма дискусиите на научни теми станаха по-плодотворни. Не че физиката на хептаподите веднага стана ясна и прозрачна, но процесът бавно набираше скорост. Според думите на Гари, физиката им наистина беше обърната с главата надолу спрямо нашата: физическите атрибути, които ние определяме чрез интегрално смятане, хептаподите възприемаха като елементарни. За пример Гари ми описа един от тези атрибути, който на физичен жаргон се обозначава с измамно простата дума „действие“ и представлява „разлика между кинетичната и потенциалната енергия, интегрирана по времето“, каквото и да означаваше това. Изчисление за нас, елементарно понятие за тях.

Хептаподите, от своя страна, използваха математически изчисления за определяне на атрибути, които при нас е прието да се считат за фундаментални (например скоростта); Гари характеризира математиката им като „извънредно чудата“. Невероятно, но учените успяха да докажат, че математиката на хептаподите е еквивалентна на нашата: и двете системи, въпреки че са основани на диаметрално противоположни подходи, описваха една и съща физическа вселена.

Опитвах се да вниквам в уравненията, които ми носеха физиците, но без никаква полза. Изобщо не можех да уловя реалното съдържание на такива атрибути като „действие“, да не говорим пък за оценяване тяхното значение в качеството им на елементарни. Тогава опитах да формулирам въпросите в по-познати за мен термини: как хептаподите виждат физическия свят, ако принципът на Ферма им обяснява феномена на пречупването на светлината по най-простия начин? Кое им позволява с такава лекота да възприемат минимумите и максимумите?

Ти ще наследиш сините очи на баща си, а не моите скучни кафяви. Момчетата (и мъжете) с изумление ще те гледат в очите, както аз гледах (и гледам) в очите на баща ти и момчетата ще бъдат очаровани (каквато аз бях и продължавам да съм) от рядкото им съчетание с тъмните ти коси. Няма да имаш мира от ухажори.

Помня как ще се върнеш вкъщи след почивните дни, прекарани в дома на баща ти. Ти ще си на петнайсет, и ще си учудена и раздразнена от настойчивите му въпроси относно момчето, с което се срещаш тези дни. Небрежно излегната на дивана, ти ще започнеш подробно да ми изброяваш очевидните признаци, че баща ти окончателно се е побъркал.

— Представяш ли си какво ми каза? „Знам ги тези тийнейджъри!“ — Ти демонстративно ще завъртиш очи и ще свиеш рамене. — Като че ли не ги знам?!

— Не го обвинявай — ще кажа аз. — Той ти е баща и не може да направи нищо по въпроса.

Виждайки как общуваш с приятелите си, аз няма да се притеснявам от това, че някое момче може да се възползва от твоята наивност. Обратното е далеч по-вероятно и това наистина ще ме притеснява.

— Той иска да остана дете. Той не знае как да общува с мен от времето, когато ми пораснаха гърдите.

— Да, баща ти беше малко шокиран от това. Дай му време да се опомни от удара.

— Но това се случи преди години, мамо. Колко дълго може да продължава това?!

— Скъпа, ти ще си първата на която ще кажа, когато моят собствен баща се примири с факта, че отдавна съм пораснала.

На една от лингвистичните видеоконференции Сиснерос от масачузетското Огледало зададе интересен въпрос: „Има ли специален ред за подреждане на семаграмите при Хептапод Б?“ Ние вече знаехме, че редът на думите не означава почти нищо в Хептапод А: ако помолиш извънземния да повтори устното си изказване, той почти винаги ще подреди думите в различен ред, освен ако предварително не го предупредиш да не прави това. Дали при писмения им език редът на думите също е толкова несъществен?

До този момент ние разглеждахме само напълно завършени изречения на Хептапод Б. Доколкото разбирахме всички, нямаше никакъв предпочитан ред при четене на семаграмите в изречението: можеше да започнеш от произволно място на сложното дантелено гнездо и да се разхождаш по страничните разклонения, докато не прочетеш абсолютно всичко. С четенето криво-ляво се справихме, но как стои въпроса с писането?

На следващия ден помолих Свирещия и Тракащия да пишат големи семаграми пред очите ми, вместо да ми предоставят готови, и те се съгласиха. После внимателно изучих видеозаписа на този сеанс, консултирайки се непрекъснато с компютърната транскрипция на устните им изказвания.

Накрая избрах най-дългото изречение от беседата ни. В него Свирещия съобщаваше, че планетата на хептаподите има две луни (като при това едната е значително по-голяма от другата), че три от основните газове на атмосферата й са азот, аргон и кислород, че половината от повърхността й е покрита с вода. Първите думи на съответното устно изказване в буквален превод изглеждаха така: „неравенство-по-размер камъни-на-орбита отнасят-се-главен-към-второстепенен“.

После отбелязах на видеото началото и края на изписването на това изречение и проиграх отделения сегмент на забавен кадър, гледайки очаровано как от черната копринена нишка се сплита сложната паяжина на голямата семаграма. Изгледах този сегмент няколко пъти. Накрая спрях записа в момента, когато първият щрих вече беше завършен, а вторият още не беше започнат: на стопкадъра имаше една-единствена вълнообразна линия.

Сравнявайки този начален щрих с напълно завършеното изречение, открих, че той участва в няколко от частите му: започвайки от семаграмата „кислород“ в качеството й на детерминатив, отличаващ този газ от останалите елементи, той плавно се преливаше в морфема за сравнение при описване размерите на двете луни и накрая се огъваше в главния връх на семаграмата „океан“. А аз виждах само една непрекъсната вълнообразна линия, при това — начертана от Свирещия още в началото! Което можеше да означава само едно: хептаподът трябваше да знае предварително как да разположи и свърже всички семаграми в изречението, преди да започне да я изписва.

Както се разбра, другите щрихи също преминаваха от една част на изречението към друга, свързвайки ги по такъв начин, че не можеш да премахнеш нищо; за целта трябваше да пренапишеш цялото изречение отново. И така, хептаподите изобщо не записваха изреченията си посемаграмно, ако може да се изразя така; вместо това те го конструираха от отделни полифункционални щрихи независимо от индивидуалните семаграми!

И преди съм виждала калиграфични надписи с голямо количество тънки разлики, особено в арабската азбука; само че това изумително изкуство се градеше на щателни предварителни разчети на опитни писари-калиграфисти. Никой не може спонтанно да изписва толкова сложен възел със скорост, необходим за поддържане на беседата… Или поне нито един човек.

От устата на някаква комедийна актриса веднъж чух шега, която запомних. Тя звучеше горе-долу така: „Още не съм уверена, че съм готова да стана майка. Отидох при една приятелка, която има три деца, и я попитах. Слушай, казах й аз, да предположим, че имам дете. Ами ако започне да ме обвинява за всичките си неприятности, когато порасне? Приятелката ми дълго се смя, но все пак ми отговори: защо «ако»?“

Това е любимата ми шега.

Двамата с Гари седяхме в малкото китайско ресторантче, служещо ни за убежище от военните порядки на полковник Уебър и поглъщахме любимото ми ястие: оризови топчета със свинско, ухаещи на сусамово олио. Потопих топчето в соевия сос, подправен с оцет, и попитах:

— Е, как вървят нещата при теб с Хептапод Б?

Гари замислено погледна тавана. Опитах се да уловя погледа му, но той отклони очи.

— Според мен си се предал — констатирах аз. — Дори не се опитваш, нали?

На лицето на Гари се появи изумително унило изражение.

— Просто нямам дарба за езици — разкаяно промърмори той. — Мислех, че изучаването на Хептапод Б ще прилича на изучаването на математика, но изобщо не е така. Той е твърде чужд за мен.

— Беседвай с тях по-често на физични теми; това може да помогне.

— Сигурно. Но след пробива спокойно се справям с няколко фрази.

— Какво пък, има смисъл — въздъхнах аз. — Трябва да призная, че и аз сложих кръст на математиката.

— Значи сме квит?

— Уви. — Отпих глътка чай. — И все пак ми се иска да поговорим за принципа на Ферма… В него има нещо странно, но изобщо не мога да разбера какво точно. Според непросветения ми слух, той нещо не звучи като физичен закон.

В очите на Гари блесна пламъче.

— Обзалагам се, че знам за какво говориш! — Във възбудата си той започна да начупва апетитното топче с клечките си. — Всички сме свикнали да мислим за пречупването на светлината в казуални[7] термини: лъчът достига до повърхността на водата — това е причина, той променя направлението си — това е следствие. Принципът на Ферма затова изглежда странен, защото описва поведението на светлината като целево действие. Звучи като Божа заповед, насочена към светлинния лъч: „ТИ ТРЯБВА ДА МИНИМИЗИРАШ ИЛИ МАКСИМИЗИРАШ ВРЕМЕТО, КОЕТО ЩЕ ОТНЕМЕ ПЪТЯ ДО ТВОЕТО ПРЕДНАЗНАЧЕНИЕ“.

Обмислих думите му.

— Продължавай.

— Това е стар и болезнен проблем във философията на физиката. Започнали са да говорят за него откакто Ферма формулира принципа си през XVI век. Планк му е посветил цели томове! Цялата работа е там, че общоприетите формулировки на физичните закони са казуални, докато вариационните принципи като този на Ферма са целеполагащи… почти телеологични.

— Хм. Доста интересен поглед към света. Нека помисля. — Аз извадих от чантата си флумастер и нарисувах на хартиената салфетка копие на схемата, която Гари нарисува на дъската в кабинета ми. — Е, добре — казах аз, размишлявайки на глас. — Да предположим, че светлинният лъч има цел и тя се състои в избора на най-бързия път. Как светлината ще се справи с поставената задача?

— Е, ако ми е позволено да припиша на светлинния лъч човешко поведение, бих казал, че той трябва да провери всички възможни пътища и да изчисли колко време ще бъде изгубено по всеки от тях. — Той взе от купичката последното топче и замислено го лапна.

— И за да направи всичко това — продължих аз, — лъчът светлина е длъжен абсолютно точно да знае къде трябва да отиде. Ако крайната му точка е друга, то и най-бързият път до нея е друга.

Гари кимна доволно.

— Напълно вярно. Самото понятие „най-бърз път“ губи смисъл, ако крайната точка не е определена. А за да може да пресметне времето, необходимо за изминаване на конкретната траектория, лъчът трябва да знае какво и къде ще срещне по пътя си. Например, къде е повърхността на водата.

Продължавах да гледам схемата.

— И лъчът трябва да знае всичко това, преди да тръгне на път, нали?

— Да — каза Гари. — Светлината не може да се движи в приблизително направление, коригирайки траекторията си в движение, защото пътят, получен при такова движение никога няма да стане най-бързия от възможните. Излиза, че светлината трябва да извърши всичките си изчисления още в началната точка.

„Лъчът светлина трябва да знае как ще завърши пътят му“ — помислих си аз — „преди да може да избере посоката на движението си.“ Разбрах на какво ми прилича това и погледнах Гари.

— Значи това ме е притеснявало през цялото време.

[1] В пиктографията знаците-рисунки служат за предаване смисъла на речта, а не на думи или словосъчетания. — Бел.ред. ↑

[2] Буквално: запис на ноти. В по-широк смисъл означава система за запис чрез символи, предназначени за описания на някаква предметна област. — Бел.ред. ↑

[3] Луиза напомня за това, че текстовият запис и произношението в английския език често се различават толкова много, че самите британци се шегуват „Произнася се Манчестър, пише се Ливърпул“. — Бел.ред. ↑

[4] Идеограмата е условен знак или символ, който служи за писмено изобразяване на думи или морфеми. Терминът „семаграма“ вероятно трябва да означава изображение, предаващо смисъла на част от изречението. — Бел.ред. ↑

[5] Тук — съотнесени една с друга части на изказването. — Бел.ред. ↑

[6] Супрасегментен — признак или множество признаци, които се отнасят към целия смислов период. — Бел.ред. ↑

[7] Причинни. — Бел.ред. ↑

Помня те четиринайсетгодишна, когато ще работиш над училищния си доклад. Ти ще излезеш от стаята си с изрисуван и облепен с картинки лаптоп в ръка.

— Мамо, как се казва, когато и двете страни печелят?

Аз ще се откъсна от собствения компютър и статията, над която се потя.

— Може би „игра без загуба“?

— Не, не е това. Има някакъв специален математичен термин. Помниш ли когато татко ни посети последния път и разказваше за фондовата борса? Тогава той употреби същия израз.

— Хм, познато ми е… Да, разбрах какво имаш предвид, но не си спомням термина.

— Но аз трябва да знам! И искам да използвам този термин в доклада си по социология. Дори не мога да го намеря в енциклопедията, защото не знам как се казва.

— Много съжалявам, но и аз не знам. Защо не се обадиш на баща ти?

Съдейки по израза на лицето ти, това обаждане ще изисква от теб далеч повече сили, отколкото си склонна да пожертваш. В този период отношенията между теб и баща ти ще са доста напрегнати.

— Не можеш ли да му се обадиш сама? Само не му казвай, че е за мен!

— Предполагам, че и сама можеш да набереш номер?

— Господи Исусе, мамо! — ще кипнеш ти. — Откакто се разделихте с татко, не мога да разчитам на никаква помощ в училище!

Такова изумително разнообразие на ситуациите, в които ти изкусно вплиташ моя развод.

— Винаги съм ти помагала с домашните.

— Преди милион години, мамо!

Ще пропусна тези думи покрай ушите си.

— Бих ти помогнала и сега, но, уви, не помня как се казва това.

Ти гневно ще се отправиш обратно към своята стая.

Упражнявах Хептапод Б при всеки удобен случай, и самостоятелно, и с другите лингвисти. Четенето на текстове на семасиографичния език беше за мен напълно нов опит, което правеше това занимание доста по-увлекателно от изучаването на Хептапод А, а успехите ми в писането започнаха да учудват дори мен самата. Изреченията, които упорито създавах, с течение на времето придобиваха все по-уравновесена, икономично сплетена форма. И накрая свикнах дотолкова, че започна да ми се получава по-добре, ако не се замислях над това, как трябва да ги напиша.

Вместо старателно да сглобя в главата си дизайна на изреченията, вече можех директно да нахвърлям на хартия началните щрихи, и тези вълнообразни линии почти винаги се оказваха прекрасно съвместими с елегантна интерпретация на онова, което възнамерявах да кажа. С други думи, в мен постепенно се развиваше онзи дар, който притежаваха хептаподите.

Но далеч по-интересен се оказа фактът, че Хептапод Б постепенно променяше начина ми на мислене.

Типичният ми начин на мислене винаги е бил такъв: „Аз мисля — следователно говоря с вътрешния си глас“. Както е прието да се изразяваме в нашата професионална среда, мислите ми бяха фонологично кодирани. По принцип моят вътрешен глас говореше английски, но това не беше задължително; след завършване на училище, решавайки незабавно да науча руски, аз се присъединих към програма за „дълбоко потапяне“ и до края на лятото започнах не само да мисля, но и да сънувам на руски. Но това винаги беше устен руски… Различен език, но същият ефект: беззвучен глас, който говореше в главата ми.

Идеята за лингвистичен и едновременно с това нефонологичен начин на мислене винаги ме е интригувала. Имах приятел, роден от глухи родители и израснал в атмосферата на Американския език на знаците; той ми призна, че често мисли на АЕЗ вместо на английски. Дълго се опитвах да си представя на какво може да приличат знаково кодираните мисли и какво е да разсъждаваш с вътрешния си чифт ръце вместо с вътрешния си глас.

С Хептапод Б най-накрая изпитах напълно ново усещане: мислите ми започнаха да придобиват графична кодировка. Понякога, насред работния ден, за няколко мига изпитвах нещо като транс, в който вътрешният ми глас отказваше да изразява мислите ми; вместо това с вътрешния си поглед виждах семаграма, израстваща като скреж по стъкло.

Когато се научих свободно да пиша на Хептапод Б, семаграфичните конструкции започнаха да се появяват напълно формирани, дори когато представяха много сложни идеи. Моето мислене, обаче, изобщо не се ускори; вместо да се устреми напред, разумът ми съзерцателно балансираше над уравновесената симетрия, лежаща в основата на хептаподната семасиография.

Струваше ми се, че това е нещо повече от език, а готовите семагарами бяха като мандала: аз изпадах в медитативно състояние, избирайки такъв път, по който предпоставките и изводите ставаха обратими, лесно разменяйки местата си. Голямата семаграма нямаше никакво предпочитано направление, в което биха се съединявали отделните й части, в нея нямаше никакъв „поток на мисълта“, бягащ по определен маршрут; всичките й компоненти бяха еднакво приоритетни, всички те бяха равноправни в процеса на четенето.

Представителят на Държавния департамент с фамилия Хоснер се ангажира да просвети нашите учени относно перспективните планове на САЩ по отношение на хептаподите. Двамата с Гари се явихме в стаята за видеоконференции, за да изслушаме лекцията му; микрофонът ни беше изключен и можехме да обменяме мнения, без да прекъсваме господин Хоснер. Докато слушахме старателно, аз започнах сериозно да се притеснявам дали Гари няма да повреди зрението си от честото въртене на очите.

— Те сигурно са имали сериозна причина, за да изминат дългия път до Земята — каза дипломатът с металически тембър, предизвикан от високоговорителите. — Съдейки по всичко, това не е нахлуване на планетата ни, слава на небесата. Но какво е тогава? И кои са те? Разузнавачи? Антрополози? Мисионери? Но каквито и да са, ние трябва да имаме нещо, което можем да им предложим. Може би правата за добиване на минерали в Слънчевата система. Или антропологична информация за нас самите. Или правото да провеждат религиозни церемонии сред нашето население. Засега не знаем, но все трябва да има нещо.

Затова моята гледна точка е такава: дори и да не са дошли тук с цел търговия, това не означава, че не можем да сключим търговска сделка с тях. Просто трябва да разберем с каква цел са дошли при нас и какво имаме, което може да ги заинтересува. Веднага щом получим необходимата информация, ще встъпим в делови преговори с тях.

И искам специално да подчертая, че не е задължително отношенията ни с хептаподите да бъдат враждебни. Сега не сме изправени пред ситуация, когато всяка наша печалба означава загуба за тях и обратното. Ако и двете страни се държат коректно, тогава и ние, и хептаподите ще сме на печалба!

— Намекваш за игра с ненулева сума? — попита Гари с иронично изумление. — Господи, помилуй и спаси.

— Игра с ненеулева сума.

— Какво-какво? — Ти ще се обърнеш по пътя към стаята си.

— Когато и двете страни печелят. Току-що си спомних, това е игра с ненулева сума.

— Точно това беше! — Ти припряно ще затракаш по клавишите на лаптопа. — Благодаря ти, мамо!

— Излиза, че все пак съм го знаела — ще кажа аз. — След толкова години живот с баща ти все нещо трябваше да остане в мозъка ми.

— А аз знаех, че ти знаеш — ще отвърнеш ти; косите ти леко миришат на ябълки. И неочаквано ще ме ободриш, чисто по приятелски: — Ти си най-добрата, мамо!

— Луиза?

— Да?… Извинявай, разсеях се. Каза ли нещо?

— Попитах те какво мислиш за нашия господин Хоснър.

— А може ли изобщо да не мисля за него?

— Вече се опитах да направя този трик. С всички сили игнорирах правителството с надеждата, че то ще се разкара по-далеч и ще ме остави на мира. Нищо не се получи.

Доказвайки нагледно правотата на Гари, Хоснър продължаваше да дудне:

— Пред вас стои необичайно важна задача. Вие трябва внимателно да обмислите всичко, което сте разбрали за хептаподите и да намерите някаква улика, която може да ни помогне. Може би те някак са намекнали за целта на посещението си. Или са споменали нещо, което е ценно за тях?

— Като се замисля, и през ум не ни е минавало да погледнем на нещата от този ъгъл — казах аз. — Но ние незабавно ще се заемем с това, сър!

— Най-тъжното е, че наистина ще се наложи да се заемем с това — отбеляза Гари.

— Има ли въпроси? — попита Хоснър.

Заговори Бурхарт, лингвистът от форт-уортското Огледало.

— Питали сме хептаподите за това много пъти. Те твърдят, че са тук като наблюдатели и че информацията не е интересна за тях.

— Да, те се постараха да ни убедят — каза Хоснър. — Но помислете сами, нима това може да е истина? Известно е, че хептаподите понякога са прекратявали общуването за относително кратки интервали от време. Може би това са тактически маневри от тяхна страна, и ако от утре изведнъж престанем да говорим с тях…

— Събуди ме, ако случайно каже нещо интересно — измърмори Гари.

— Тъкмо се канех да те помоля за същото!

В деня, когато Гари за пръв път ми обясни принципа на Ферма, той случайно отбеляза, че почти всеки физичен закон може да се представи чрез вариационен принцип. И въпреки това, когато хората мислят за физичните закони, те предпочитат тяхната казуална формулировка. Това е разбираемо за мен: физичните атрибути, които за нас са интуитивни (като кинетична енергия и ускорение), изразяват свойствата на обекта в някакъв фиксиран момент от времето. Което напълно закономерно води до хронологичната, каузална интерпретация на събитията: даден момент неизбежно следва от друг, причина и следствия се преплитат и задействат верижна реакция, която се разпространява от миналото в бъдещето.

Съвсем иначе стоят нещата с онези физически атрибути, които са интуитивни за хептаподите (като „действие“ и всякакви други неща, които ние дефинираме чрез интеграли): те придобиват значение само във времеви интервал. Което също толкова закономерно води до телеологична интерпретация на събитията: разглеждайки пълния набор събития, случили се в определен период от време, наблюдателят ще разпознае необходимото условие, което трябва да се удовлетвори чрез целенасочена минимизация или максимизация. И той трябва да знае началното и крайното състояние на системата, за да може правилно да избере пътя. Да знае всички следствия още преди да възникне тяхната причина.

И аз също започнах да разбирам това.

— Защо? — отново ще попиташ ти. Ще бъдеш само на три години.

— Защото вече е време да си лягаш — ще повторя аз. Ти вече ще си изкъпана и облечена в чиста пижама, но по-нататък няма да напреднем и крачка.

— Но аз не искам да спя! — ще замрънкаш ти, придвижвайки се към телевизора. И, разбира се, ще го включиш: това е твоя новоизобретена тактическа диверсия, отчаян маньовър срещу незабавното въдворяване под завивката.

— Няма значение, ти все пак трябва да си легнеш.

— Но защо?

— Защото съм ти майка и ти нареждам…

Как, нима наистина възнамерявам да произнеса тези думи. Боже, нека някой ме застреля, моля ви…

Ще те грабна и ще те занеса в детската стая, без да обръщам внимание на жалостивия вой, моето собствено раздразнение е далеч по-важно. Къде отидоха всички клетви, които давах в детството си?… Къде са обещанията, че винаги ще отговарям разумно на въпросите на детето си, че ще се отнасям с него като с мислещо, надарено със собствена неповторима индивидуалност същество?… Всичко е напразно; аз ще стана копие на майка ми. Мога да се боря със себе си колкото искам, но нищо няма да предотврати моето плъзгане по този дълъг, кошмарен склон.

Може ли наистина да се знае бъдещето? Не просто да се досещаш, а да го знаеш със сигурност, с абсолютна увереност и в подробности? Гари ми каза веднъж, че фундаменталните закони на физиката са симетрични във времето, че между миналото и бъдещето няма никаква разлика от физична гледна точка. Отчитайки това обстоятелство, някои могат да кажат: „Да, на теория това е възможно“. Но ако попиташ за конкретно бъдеще, на практика всеки човек ще каже „не“, защото в света съществува такова нещо като свободна воля.

Харесва ми да си представя личност, стояща пред „Книгата на вековете“ — пълна хроника, в която е записано всяко събитие, което се е случило в миналото или ще се случи в бъдещето. Този том е ужасно голям, макар че текстът е копиран от пълноразмерното издание и е намален по фотографичен път. Със силна лупа в ръка моята хипотетична личност упорито прелиства тънките, не по-дебели от цигарена хартия страници, докато не открие историята на своя собствен живот. Тя намира абзаца, в който е записано търсенето й в „Книгата на вековете“ и преминава на следващата колонка, където детайлно е описано какво ще прави до края на деня; използвайки информацията от книгата, ще хукне да заложи стотачка на кобилата с име Отнесена от Дявола и ще спечели при залог двайсет към едно.

Първо у моята личност ще се появи мисълта да постъпи именно така, но после, тъй като е противоречива натура, тя решава никога в живота си да не залага на коне.

И в това е целият фокус! „Книгата на вековете“ не може да греши, защото в нея е записано реалното бъдеще, а не някое от възможните. Ако това беше гръцки мит, обстоятелствата непременно щяха да се стекат така, че личността да е принудена да приеме съдбата си, без значение какви опити прави, за да избегне предначертаното. Но митичните пророчества, както е известно, са мъгляви, докато „Книгата на вековете“ е изключително точна в детайлите и няма никакъв начин да принудиш тази личност да заложи на кон точно по предсказания начин противно на нейното собствено желание.

И в крайна сметка имаме противоречие: „Книгата на вековете“ трябва да е вярна по определение, само че каквото и да се казва в нея, личността все пак има право да постъпи посвоему. По какъв начин можем да съвместим тези два факта?

Абсолютно по никакъв!

Съществуването на „Книгата на вековете“ е логически невъзможна именно защото в противен случай неизбежно възниква гореописаното противоречие. Някои могат да се опитат да смекчат това твърдение като предположат, че „Книгата на вековете“ все пак може да съществува, но само до тогава, докато е недостъпна за читатели: например, ако се съхранява в специална колекция и на никого не е позволено да я докосва.

Свободната воля е несъвместима с познаването на бъдещето. А ние знаем, че свободната воля съществува реално, изхождайки от непосредствения си опит. Проявата на тази воля е неотменна част от нашето съзнание.

Или не?

Ами ако самият факт на познаване на бъдещето променя личността? Ами ако у нея възниква чувство на силна необходимост да действа точно така, както тя знае, че трябва да действа?…

Тръгвайки си, спрях пред кабинета на Гари.

— Стига ми толкова за днес. Искаш ли да хапнем нещо?

— Разбира се, почакай само две секунди. — Той изключи компютъра, подравни купчина листове и ме погледна. — Ей, Луиза, искаш ли да вечеряме у нас? Аз ще сготвя.

Погледнах го със съмнение.

— А можеш ли да готвиш?

— Само едно ястие — призна Гари. — Но затова пък е много вкусно!

— Добре, ще ти повярвам — казах аз.

— Отлично. Но трябва да спрем по пътя, за да купим всичко необходимо.

— Е, ако е толкова сложно…

— Не, ще отнеме само минута. По пътя има добро магазинче.

Потеглихме всеки със своята кола; аз следвах Гари и едва не го изгубих, когато той рязко зави към паркинга. Това беше хранителен магазин за ценители, малък, но много изискан; на витрината му високи стъклени съдове с вносни деликатеси съжителстваха редом със специални готварски съдове от неръждаема стомана.

Вървях след Гари, докато той слагаше в кошницата пресен босилек, домати, чесън и още някаква подправки и треви.

— Зад ъгъла има рибен магазин. Да купим стриди?

— Звучи привлекателно — казах аз.

В деня, в който ще навършиш три години, ти ще дръпнеш кърпата от кухненската маса и върху теб ще се стовари тази същата купа за салата заедно със салатата. Аз ще се опитам да я хвана във въздуха, но няма да успя. Краят на купата ще разкъса кожата на челото ти, малко под линията на косата, но раничката ще е малка и докторът ще ти направи само един шев. Двамата с баща ти ще те държим на ръце, безутешно плачеща и оцапана с майонеза, търпеливо чакайки своя ред в приемната на „Бърза помощ“.

Протегнах ръка и свалих купата от рафта. Изобщо нямах чувството, че нещо ме принуждава да направя това движение. Напротив, то ми се струваше толкова естествено и неотложно, както когато се опитвах да хвана същата тази купа, неизбежно падаща върху теб; инстинкт, който беше и нужно, и правилно да се следва.

— Мисля, че ще намеря приложение на това нещо.

Гари погледна купата и кимна одобрително.

— Нима не е късмет, че решихме да дойдем тук?

— Наистина.

Наредихме се на опашката, за да платим покупките.

Да разгледаме изречението „Заекът е готов за обяд“.

Ако интерпретираме заека като обект на изяждане, тогава изречението гласи, че храната всеки момент ще бъде сервирана. Но ако разглеждаме заека като субект, готов за приемане на храна, тогава изречението придобива характера на намек, отправен от малко момиче, та майка й да се досети най-накрая да отвори кутията с пица.

Две напълно различни изказвания; и при това, както подозирам, взаимно изключващи се в един семеен кръг. Но нито една от двете интерпретации не може да се нарече погрешна, тъй като истинското значение на изречението може да се определи само в рамките на контекста.

Да разгледаме феномена на светлината, която докосва повърхността на водата под един ъгъл, а преминава през нея под друг. Обяснявайки това с разликата в коефициентите на пречупване, принуждаващи светлинния лъч да измени посоката на движението си, ние ще видим света така, както го виждат хората. Ако го обясним със стремежа на светлината да минимизира времето, изминато в път, ние ще видим света така, както го виждат хептаподите. Един феномен, но две напълно различни интерпретации.

Физическата ни Вселена може да се разглежда като своеобразен език с тотално двусмислена граматика. Всяко физично явление е аналогично на изречение, което може да се тълкува по два различни начина — казуално и телеологично; и двете получени изречения са верни, и нито едно от тях не може да се опровергае, в колкото и широк контекст да го разглеждаме.

Когато в далечните предци на хората и хептаподите за пръв път е заблестяла искрата на съзнанието, те са имали работа с една и съща физична Вселена, но са я възприемали в различна граматична трактовка; в резултат на това разминаване в последствие са се формирали два напълно различни възгледа към обкръжаващия ни свят. Хората започнали да го възприемат последователно, а хептаподите — симултанно. Тоест ние възприемаме събитията в определен времеви порядък и усещаме връзките между тях в термините „причина“ и „следствие“. Те възприемат събитията едновременно, макар и това да става в някакъв период от време, и усещат лежащата в основата им целенасоченост… Минимизация, максимизация.

Сънувам един и същ сън за твоята гибел, повтарящ се до най-малките детайли. В него на скалата се катеря аз (не, можеш ли да си представиш подобно нещо?) а ти си само на три години и си в нещо като раница на гърба ми. Ние сме само на няколко сантиметра под корниза, където можем да спрем, но ти не искаш да чакаш да стигна до него и започваш да се измъкваш от раницата. Нареждам ти да стоиш мирно, но ти, както винаги, пропускаш тези думи покрай ушите си. Ти се въртиш, премествайки тежестта си ту надясно, ту наляво, и изведнъж усещам на рамото си левия ти крак, после десния — на другото. Крещя с ужа̀сен глас, но не мога да те хвана, защото и двете ми ръце са заети. После виждам вълнистата плетеница на подметките на кецовете ти, когато ти започваш да се изкачваш нагоре и виждам как каменния ръб изведнъж пропада под крака ти. И ти се плъзгаш покрай мен, а аз не мога да помръдна дори с пръст, мога само да гледам надолу как се смаляваш, смаляваш, и някъде много, много далеч се изгубваш от поглед.

После, внезапно, се озовавам в моргата. Санитарят открива лицето ти: ти си на двайсет и пет години.

— Какво ти става?

Оказва се, че съм се събудила и седя на леглото; събудила съм и Гари с рязкото си движение.

— Всичко е наред. Просто не можах да съобразя къде се намирам.

— Следващият път ще останем у вас — каза той сънено.

Целунах го.

— Няма нищо. При теб е много хубаво.

Ние се сгушихме уютно; Гари се притисна към гърба ми и двамата отново заспахме.

Ти ще си тригодишна и когато започнем да се изкачваме по стръмната вита стълба, ще те държа много здраво за ръката. „Мога и сама!“ — ще протестираш ти, издърпвайки ръката си, и когато се затичаш пред мен по стъпалата, за да докажеш правотата си, ще си спомня същия този сън. Тази сцена ще се повтаря още много пъти, докато си малка. Почти съм готова да повярвам, че ти, движена от чувство за противоречие, ще почувстваш непреодолимо влечение към алпинизма само заради моите усилия да те опазя от опасности. Първо ще бъде шведската стена на детската площадка, после — високите дървета, които като защитна стена отделят квартала ни от скоростната магистрала, после каменните стълбове в планинския спортен клуб и, накрая, могъщите скалисти канари в националните паркове.

Дописах последния радикал, оставих тебешира, върнах се на бюрото си и седнах в креслото. Облегнах се назад и с удоволствие огледах гигантското изречение на Хептапод Б, заемащо цялата дъска в моя кабинет: включвайки в него дузина много сложни добавки, аз успях да ги интегрирам не просто успешно, но и доста елегантно.

Гледайки подобни изречения, аз добре разбирах защо хептаподите са развили семасиографична писменост. За раса със симултанно възприятие устната реч е като гърло на бутилка, последователно пропускащо словесните капки една по една, докогато писмените знаци на страницата са видими всички едновременно. Разбира се, на такива същества дори не може да хрумне идеята за глотографична писменост, копираща Хептапод А: изреченията на Хептапод Б не само предоставят всичките си знаци едновременно, но и в пълна степен използват предимството на двумерното пространство пред линейната последователност на морфемите.

Сега, когато Хептапод Б ме приближи до симултанния начин на мислене, аз осмислих рационалните основи в граматиката на Хептапод А: онова, което за последователния ми ум преди изглеждаше неоправдано объркано и нелогично, всъщност представляваше опит да се придаде на линейно ограничения речеви поток допълнителна гъвкавост и някакъв намек за симултанност. В резултат на това започнах да използвам Хептапод А почти свободно, но все пак той беше доста слаба замяна на Хептапод Б.

На вратата се почука и Гари пъхна главата си вътре:

— Полковник Уебър ще бъде тук всеки момент.

Направих гримаса.

— Какво пък, нищо не можем да направим по въпроса.

Уебър възнамеряваше лично да поговори с Тракащия и Свирещия, а аз трябваше да вляза в ролята си на преводач; не можех да понасям това занимание.

Гари влезе и затвори врата. После ме издърпа от креслото и страстно ме целуна.

— Искаш да ме ободриш преди пристигането на Уебър? — попитах аз.

— Нищо подобно! Искам да ободря себе си.

— Ти всъщност не се интересуваш много от хептаподите, нали? Признай си, включи се в този проект само за да ме вкараш в леглото си.

— О, да! Ти буквално виждаш вътре в мен.

Погледнах го в очите.

— По-добре да повярваш в това.

Когато навършиш един месец, ще ми се наложи да ставам от леглото в два часа през нощта, за да те нахраня по график. В детската стая ще витае прословутият бебешки мирис: бебешка пудра, крем срещу подсичане, лек дъх на амоняк от ъгъла, където стои кофата с памперси. Аз ще извадя пищящото ти телце от кошарата и ще седна в люлеещия стол, за да те успокоя по-бързо.

Думата „инфантилен“ произлиза от „инфант“, а тя, на свой ред, има латински корени, където означава „неспособен да говори“. На теб, обаче, изобщо не са ти нужни думи, за да ми втълпиш ясно и недвусмислено: „Аз страдам!“. Не мога да не се възхитя на настойчивостта на твоето съобщение; плачейки, ти си като истинско олицетворение на яростта, и всяка клетка на тялото ти се опитва да предаде една-единствена емоция.

Не е ли странно, че когато си спокойна, ти сякаш излъчваш светлина, и ако някой поиска да те нарисува в такъв момент, бих настоявала задължително да добави сияещ нимб. Но ако си нещастна, ти си просто клаксон, издаващ звук, и тогава за твой портрет спокойно може да се използва пожарна сирена.

На този етап от живота ти за теб няма да съществува нито минало, нито бъдеще; ти нямаш спомен за минало насищане, нито предвкусване на новото, и затова никога няма да се успокоиш, докато не получиш гърдата ми. „Сега“ е единственият момент, който си способна да възприемеш; ти ще живееш в граматичното настояще. И в много отношения това е завидно състояние.

Хептаподите не са свободни, не са свързани в онзи смисъл, който ние влагаме в тези концепции; те не действат по собствена воля, но и не са безпомощни автомати. Специфичният им начин на възприятие води не само до това, че действията им съвпадат с историческите събития; далеч по-важно и интересно е, че мотивите за действията им съвпадат с целите на историята. Действия с цел създаване на бъдещето, постановка на хронологична пиеса.

Свободата изобщо не е фикция, тя е напълно реална в контекста на последователното възприятие. Но в контекста на симултанното възприятие свободата е безсмислена. Да, и принудата също; това е просто различен контекст, не повече и не по-малко достоверен от нашия собствен.

Да вземем например знаменитата оптична илюзия — рисунката, на която можеш да видиш или млада дама, стояща с гръб към зрителя, или стара вещица с крива брадичка и увиснал нос, покрит с брадавици. „Правилна“ интерпретация тук не съществува, и двете са достоверни в еднаква степен, само че са несъвместими: вие никога няма да можете да видите и двете жени едновременно.

Точно по същия начин познаването на бъдещето е несъвместимо със свободата на волята. Онова възприятие на света, което ми позволява да правя свободен избор, не ми дава възможност да узная бъдещето. И обратното, ако знам бъдещето, никога няма да действам срещу него, и дори няма да разкажа на другите за нещата, които зная. Онези, които познават бъдещето, никога не говорят за него; никой от надзърналите в „Книгата на вековете“ за нищо на света няма да си признае, че го е направил.

Включих видеоплейъра и поставих касета със запис на сеанс от форт-уортското Огледало: с хептаподите разговаряше представител на дипломатическия корпус, а Бургхарт изпълняваше ролята на преводач.

Дипломатът подробно описваше на извънземните моралните убеждения на човечеството, опитвайки се да постави в основата на всички тях алтруизма. Знаех, че на хептаподите им е предварително известно как ще завърши тази беседа, но те ентусиазирано вземаха участие в нея.

Ако разкажех за това на обикновен човек, той сигурно би попитал: ако хептаподите вече знаят всичко онова, което ще кажат или ще чуят, какъв е смисълът изобщо да използват език? Това е добър въпрос. Само че езикът е нужен не само като средство за комуникация; той е и форма на действие.

Според теорията на речевите действия, твърдения от типа „Вие сте арестуван“, „Кръщавам този кораб“ или „Заклевам се“ са перформативни: говорещият може да изпълни указаното действие само чрез произнасяне на съответните думи. При изпълняване на такива действия знанието за това, какво точно ще бъде казано, не променя абсолютно нищо. Всеки човек, присъствал на сватба, прекрасно знае, че свещеникът ще каже „Обявявам ви за съпруг и съпруга“, но докато тези думи не бъдат казани на глас, церемонията просто не се счита за завършена. В перформативния език казаното е еквивалентно на направеното!

За хептаподите езикът е перформативен: вместо да информират, те актуализират. Наистина, хептаподите знаят предварително какво ще бъде казано във всяка беседа, но за да бъде това знание истинно, беседата трябва да се състои.

— Маша първо опитала кашата от голямата купа на татко Мечок, но там било пълно с брюкселско зеле, което тя изобщо не можела да понася.

— Не, не е вярно! — ще се разсмееш ти.

Ние ще седим на дивана и голямата книжка с картинки, не твърде дебела, но твърде скъпа, ще лежи на колената ни.

— После Маша опитала кашата от купата на мама Меца — продължих аз, — но в кашата имало спанак, който тя също не обичала.

Ти сърдито ще тупнеш с ръка по страницата, за да ме спреш.

— Ти трябва да четеш така, както е написано тук!

— Чета — ще кажа аз с невинен вид.

— Не е вярно! В тази приказка няма такива неща.

— Но ако знаеш какво има в приказката, защо трябва да ти я чета?

— Защото искам да я чуя!

Чистият прохладен въздух в кабинета на Уебър почти компенсираше необходимостта да общувам с този човек.

— Те се съгласиха да участват в своеобразен обмен, но това не е търговска сделка — обясних аз. — Ние просто им даваме нещо и те ни дават нещо в замяна. Нито една от страните не съобщава предварително на другата какво възнамерява да даде и какво иска да получи.

Веждите на полковник Уебър запълзяха нагоре.

— Искате да кажете, че предлагат да си разменим подаръци?

Знаех какво трябва да кажа.

— Не трябва да мислим за това като за дарение. Ние не знаме дали предложението за обмен има същото значение за хептаподите, както е за нас размяната на подаръци.

— Но не можем ли поне… ъ-ъ-ъ… — той потърси подходящите думи, — да подхвърлим някой намек за предпочитаната от нас категория подаръци?

— Те никога не правят това между тях при този тип обмен. Попитах хептаподите дали можем да ги попитаме за намеренията им, и те казаха, че можем да ги попитаме, но това няма да ги принуди да ни отговорят.

Внезапно ми хрумна, че „перформанс“ и „перформативен“ произлизат от един корен със значение „представям“ и това много удачно се съчетава с чувството да участваш в диалог с предварително известни реплики; ти си просто действащо лице в пиесата; това е всичко.

— Но ако им зададем въпрос с намек… може ли да се получи така, че все пак да насочим намеренията им в нужната ни посока? — попита полковник Уебър, който нямаше никаква представа за сценария, но играеше ролята си перфектно.

— Това не знаем — казах аз. — Но се съмнявам, имайки предвид тяхната привързаност към традиционните процедури.

— Ако ние връчим подаръка си първи, ще повлияе ли неговата ценност на ответния подарък? — Тук полковникът се впусна в лека импровизация, но аз продължих твърдо да се придържам към думите, написани за днешното шоу и само за него.

— Не — казах аз. — Доколкото знаем, ценността на предложените обекти при този тип обмен е несъществена.

— Господи, ако и моите роднини се придържаха към същите възгледи — измърмори Гари със суха усмивка.

Чаках Уебър да се обърне към него.

— Успяхте ли да получите някакви нови данни в последните физични дискусии? — попита полковникът точно по сценарий.

— Ако питате за нова за човечеството информация, тогава — не — отвърна Гари. — Хептаподите не се отклоняват и на косъм от рутината. Ако им демонстрираме нещо разбираемо за тях, те ни показват собствената си формулировка на принципа и това е всичко. Те никога не дават информация по собствена инициатива. И никога не отговарят на въпросите ни за границата и обема на техните знания.

Изказване, което е спонтанно и информативно за човешката психология, се превръща в ритуална декламация, ако го разгледаме през призмата на Хептапод Б.

Лицето на Уебър видимо помрачня.

— Е, добре, ще видим какво ще кажат от Държавния департамент. Може би ще успеем да организираме нещо като церемония за взаимно връчване на подаръци.

Подобно на физичните събития, които се поддават на двояка интерпретация — казуална и телеологична, всяко лингвистично събитие също може да се тълкува двояко: като предаване на информация и като реализация на план.

— Мисля, че това е добра идея, полковник — казах аз.

В това изказване се криеше двусмисленост, недостъпна за повечето хора. Семейна шега; не ме карайте да обяснявам.

Макар че владея доста изкусно Хептапод Б, добре ми е известно, че съм неспособна да възприемам реалността така, както е свойствено за неговите носители. Разумът ми е отлят според земните последователни езици, и никакво, колкото и масово да е нахлуване на чуждопланетен език не може напълно да го преформира. Моят възглед към света е сплав от човешки и извънземен.

Преди да се науча да мисля на Хептапод Б, спомените ми растяха като стълбче цигарена пепел, породено от безкрайно малко тлеещо огънче, олицетворяващо съзнанието ми, което неизменно се намираше в текущата точка на настоящето. След като научих Хептапод Б, новите ми спомени започнаха да се трупат на гигантски блокове, всеки с продължителност няколко години; и макар че тези блокове бяха в произволен ред и падаха на произволни места, скоро новите ми спомени покриха период от петдесет години. Особеното на този период е в това, че вече знам Хептапод Б достатъчно добре, за да мисля на него; началото му започва с моите беседи със Свирещия и Тракащия и завършва със смъртта ми.

Обикновено Хептапод Б въздейства само на паметта ми, а съзнанието ми пълзи от ден в ден, както и преди: миниатюрната светеща точка упорито пълзи напред по стрелата на времето, с тази разлика, че пепелта на паметта е и пред, и зад нея. И тази точка не гори… свети, но не грее.

Но се случва Хептапод Б да поеме нещата в свои ръце и тогава с внезапен проблясък пред мен се откриват миналото и бъдещето едновременно: бледата точка на съзнанието се превръща в горещ въглен с дължина петдесет години, яростно пламтящ извън времето. При такива озарения аз виждам — чувствам — възприемам цяла епоха като велика симултанност; тя включва остатъка от моя живот. И целия твой.

Написах семаграмата на изречението „създавам-крайна-точка процес ние-участваме“, което в превод на човешки език означаваше „да започваме!“. Свирещия отговори утвърдително и демонстрацията на изображения започна. Вторият кръгъл екран, инсталиран от хептаподите, започна да излъчва серия от изображения, съставени от семаграми и математически уравнения, а едновременно с това един от нашите видеоекрани също започна да излъчва.

Това беше вторият „обмен на подаръци“, на който присъствах, общо едва осмия поред и — както вече знаех — последен. В платнената шатра нямаше къде да се стъпи; Бургхарт от Форт-Уорт беше тук, както и Гари с един от специалистите по ядрена физика, а така също избрани биолози и антрополози, висши военни чинове и цяла купчина дипломати. За щастие, някой се беше досетил да инсталира климатик, приятно охлаждащ пренаситената атмосфера. Предполагаше се, че по-късно ще изучим лентата със записа на получените изображения, за да определим какво всъщност представлява „дарът“ на хептаподите. Нашия собствен дар представляваше първобитни рисунки от пещерата Ласко.

Всички се струпахме около Огледалото, опитвайки се да уловим основната идея на бързо сменящите се кадри.

— Предварителни предположения? — строго попита полковник Уебър.

— Това не е връщане — откликна Бургхарт.

Миналият път хептаподите ни върнаха информация за нас самите, което вбеси ръководителите на Държавния департамент. В действителност нямаше никаква причина да смятаме този факт за оскърбление: той само доказваше, че практическата ценност на „подаръка“ в действителност няма значение при подобен вид обмени и изобщо не изключваше хипотетичната вероятност този път да получим схема на междузвезден двигател, формула за студен ядрен синтез или някакви други изумителни чудеса.

— Прилича на неорганична химия — каза ядреният физик, припряно показвайки уравнението, което още стоеше на екрана.

Гари кимна.

— Може би е технология на материалите? — предположи той.

— Може би в крайна сметка ще получим нещо от тях — каза полковник Уебър.

— А аз искам много-много картинки на животни — измърморих аз толкова тихо, че само Гари можеше да ме чуе и нацупих устни като капризно дете. Гари се усмихна и леко ме побутна с лакът. Но аз наистина исках да ни дадат още една лекция по ксенобиология; вече получихме две при предишни обмени и, съдейки по картинките, хората бяха далеч по-близо до хептаподите, отколкото всички останали извънземни видове, с които хептаподите са се срещали. Нямаше да откажа и нова лекция по история на хептаподите: както можеше да се очаква, в тяхното изложение на събитията нямаше никаква хронологична последователност. Но аз изобщо не исках да ни дадат нова технология; а какво може да направи с нея нашето правителство, дори не исках да знам.

Докато течеше обменът на информация, наблюдавах Свирещия: той стоеше почти неподвижно, както винаги, и не забелязах в поведението му никакви намеци за това, което трябваше да се случи всеки момент.

След минута екранът на хептаподите угасна, а след още минута угасна и нашия. Гари и повечето учени се хвърлиха към малкото екранче, на което пуснаха записа на получената информация; чух как някой предложи спешно да извикат специалист по физика на твърдото тяло.

Полковник Уебър се обърна към мен.

— Вие двамата — каза той, сочейки мен и Бургхарт — разберете времето и мястото на следващия обмен. — Той се обърна и се присъедини към групата учени.

— Тичам, тичам… — измърморих аз и се обърнах към Бургхарт. — Не желаете ли да поемете това почетно поръчение?

Бургхарт се усмихна; знаех, че владее Хептапод Б не по-зле от мен.

— Това е вашето Огледало, вие отговаряте тук.

— Мога да се закълна, че като сте постъпвали в университета не сте и предполагали, че ще направите кариера като военен преводач.

— Абсолютно вярно — съгласи се той. — Дори и сега не вярвам, че паднах толкова ниско.

Всички думи, които говорихме двамата с Бургхарт ни звучаха като предварително заучени реплики на тайни агенти, принудени да си уговорят среща пред външни лица.

Написах семаграмата на изречението „място обмен-предаване разговаряме ние-участваме“ с модулация за проективен аспект.

Свирещия написа отговора си. Дойде моментът, в който аз трябваше да се намръщя, а Бургхарт удивено да възкликне:

— Какво иска да каже с това?

Трябва да призная, учудването на Бургхарт изглеждаше съвсем естествено. Продължавайки да се мръщя, написах молба за уточнение. Свирещия повтори същия отговор. Гледах как той плавно се плъзга на четири крака, напускайки стаята. Завесата вече беше готова да се спусне над тази част от нашето представление.

Полковник Уебър пристъпи напред.

— Какво има? Защо си отиде?

— Той каза, че хептаподите ни напускат — обясних аз. — Не само на това Огледало, а на всички едновременно и завинаги.

— Върнете го обратно! Попитайте го какво означава това.

— Не мисля, че Свирещия има пейджър — казах аз.

Изображението на стаята изчезна толкова внезапно, че ми трябваше известно време, за да осъзная какво виждат очите ми: това беше задното платнище на палатката, прикриваща Огледалото, което беше станало напълно прозрачно като обикновено стъкло. Шумящите около видеоекрана учени млъкнаха като един.

— Какво става тук, дявол да ги вземе?! — изръмжа полковник Уебър.

Гари се приближи до бившето Огледало, огледа го, мина от другата му страна и го докосна: видях белите овали на пръстите му, докоснали стъклото.

— Предполагам — заключи той, — че току-що станахме свидетели на феномена дистанционна трансмутация.

Чух как някой тича към палатката, удряйки с тежките си кубинки по пресъхналата трева. Накрая вътре се втурна запъхтян войник с твърде голяма походна радиостанция в ръце.

— Полковник, търсят ви спешно…

Уебър рязко изтръгна радиостанцията от ръцете му.

Помня как ще те гледам във втория ден от живота ти. Баща ти ще отиде да хапне в болничното кафене, а ти ще лежиш в кошарката си и аз ще се наведа над теб.

След раждането ще се чувствам като изстискан лимон. Ти ще ми се сториш несъразмерно миниатюрна в сравнение с онази огромна персона, която бях по време на бременността; мога да се закълна, че там имаше достатъчно място за далеч по-голямо и тежко бебе. Ръчичките и краченцата ти са дълги и тънки, още лишени от бебешката пухкавост, личицето ти е червено и сърдито, отеклите клепачи са здраво стиснати: гномоподобна фаза, предшестваща херувимската.

Ще прекарам пръст по твоето коремче, изумявайки се от свръхестествената мекота на кожата ти и ти неочаквано ще се обезпокоиш, ритайки с крачета. Веднага ще позная движението, което извършваше в мен много пъти; ето, значи, как изглеждало това.

Напълно съм уверена, че ще позная лицето ти сред цял океан бебета, дори и никога да не бях те виждала преди. Не, това не е тя. И онази не е. Чакате малко, я ми покажете ето тази…

Да, това е тя. Това е моята дъщеря.

След последния „обмен на подаръци“ ние повече никога не видяхме хептаподите. В един и същи момент Огледалата по целия свят станаха прозрачни, а корабите на извънземните напуснаха орбита. Последващият анализ на бившите Огледала показа, че те са просто отлети от разтопен кварц пластини, абсолютно инертни. Информацията, която получихме от хептаподите по време на последния сеанс, описваше нов клас свръхпроводящи материали, но в последствие се разбра, че тя дублира резултатите от току-що завършено изследване в Япония; нищо, което да не е вече известно на Земята.

Така и не разбрахме защо хептаподите си тръгнаха толкова бързо, също както и не разбрахме защо дойдоха при нас. Новото ми съзнание не можеше да ми осигури тази информация; за действията на хептаподите сигурно има обяснение и в човешки контекст, но за съжаление ние не го открихме.

Искаше ми се по-добре да усвоя погледа им върху света, за да чувствам това, което чувстват и те. Тогава сигурно бих могла напълно да се потопя в необходимостта на събитията, а не да бродя до края на живота си из мътните им плитководни води. Но това никога няма да стане. Аз постоянно ще практикувам езика им, както и всички останали лингвисти, работещи с Огледалата, но никой от нас няма напредне повече, отколкото успяхме заедно с хептаподите.

Работата с тях промени живота ми. Срещнах баща ти и научих Хептапод Б, и ако не бяха тези две събития, нямаше да знам нищо за теб, докато стоя в двора под лунната светлина. Знам, че няколко години след тази нощ ще загубя баща ти, а после и теб. Всичко, което ще ми остане от този момент е езикът на хептаподите, затова много внимавам и се старая да запомня завинаги всеки детайл.

Знам предназначението си и избрах пътя си. Но накъде вървя — към болка или радост? Минимизация ли е това, или максимизация?

Всички тези мисли изпълват съзнанието ми, когато баща ти ме пита „Искаш ли дете?“, а аз се усмихвам, казвам „Да“ и се изплъзвам от обятията му. И ето — ние прилежно се хващаме за ръце и влизаме в къщата, за да правим любов и да сътворим теб.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.